Справа №585/3030/21 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Євтюшенкова В. І.	
Номер провадження 33/816/521/21 	Суддя-доповідач Рунов В. Ю. 	
Категорія  174 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
Іменем України

01 грудня 2021 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., з участю секретаря судового засідання Баришевої А. І., розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 585/3030/21 за апеляційною скаргою захисника МАЛЯРА М. В. на постанову судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03.11.2021, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 
визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 174 КУпАП,
учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:
особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_2 , 
захисника – адвоката Маляра М. В., 
установив:

В поданій апеляційній скарзі захисник МАЛЯР М. В. просить скасувати постанову судді та закрити провадження у справі, оскільки розгляд справи в цілому проводився однобоко, суддею було взято до уваги пояснення свідка ОСОБА_3 (власниці застреленого собаки), належним чином не надано оцінки приводу для пострілу і умовам, за яких останній відбувся (напад крупного звіра в ночі). Суддя не спростувала дій ОСОБА_2 в стані крайньої необхідності.
Постановою судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03.11.2021 ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 174 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн. Зброя – двоствольна гладкоствольна мисливська рушниця 12 калібру моделі «ТОЗ-66», № НОМЕР_1 , 1971 року виготовлення – конфіскована. Стягнуто на користь держави 454 грн судового збору.
Згідно постанови, ОСОБА_2 15.07.2021 близько 01:15 здійснив стрільбу (застрелив собаку) із зареєстрованої на нього вогнепальної зброї в населеному пункті і в не відведеному для цього місці, а саме: на території свого господарства за адресою: АДРЕСА_1 .
Вислухавши доводи ОСОБА_2 та його захисника Маляра М. В., які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 699297 від 18.10.2021, суддя суду першої інстанції дійшла висновку, що ОСОБА_2 здійснив стрільбу з вогнепальної зброї в населеному пункті і в не відведеному для цього місці і в обґрунтування висновків свого рішення поклала такі докази вини останнього як: пояснення свідка ОСОБА_3 ; протокол вилучення вогнепальної зброї та боєприпасів, згідно якого у ОСОБА_2 працівниками поліції вилучена вогнепальна зброя ТОЗ-66 К, к. 12, № У-38 (а. с. 4); квитанцію № 003393 (а. с. 5); копію дозволу (а. с. 6); протокол огляду предмета від 15.07.2021 (а. с. 20); постанову про приєднання до справи як речового доказу (а. с. 21); витяг з ЄРДР (а. с. 12); протокол прийняття заяви ОСОБА_4 про вчинення злочину (а. с. 12); рапорт помічника чергового Роменського РВП ГУНП в Сумській області Даценка А. О. від 15.07.2021 (а. с. 14); протокол огляду місця події з фото таблицею від 15.07.2021 (а. с. 16-19); постанови про визнання та приєднання до справи речових доказів від 15.07.2021 (а. с. 21, 22); протокол огляду трупу собаки (а. с. 24-25); звіт про результати дослідження патологічного (біологічного) матеріалу від 15.07.2021 (а. с. 26); паспорт тварини (а. с. 29); висновок експерта від 29.09.2021 (а. с. 33-39).
Разом з тим, висновки судді суду першої інстанції про винність ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 174 КУпАП, за обставин, викладених як у протоколі про адміністративне правопорушення, так і у постанові судді є необґрунтованими, належним чином не умотивовані та не відповідають фактичним обставинам справи, а доводи апеляційної скарги про відсутність складу правопорушення заслуговують на увагу та підлягають задоволенню.
Так, відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.
Завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1), а згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справах здійснюється на основі суворого додержання законності (ч. 1 і ч. 2 ст. 7 КУпАП). При цьому правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, гласність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено відповідальність (ст. 9 КУпАП), а згідно ст. 10 КУпАП правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Згідно диспозиції ст. 174 КУпАП адміністративна відповідальність настає (об`єктивна сторона) за стрільбу з вогнепальної чи холодної метальної зброї, пристроїв для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії або пневматичної зброї калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів за секунду в населених пунктах і в не відведених для цього місцях, а також у відведених місцях з порушенням установленого порядку (формальний склад).
Об`єктом даного правопорушення є суспільні відносини у сфері громадського порядку та громадської безпеки, тобто посягання у ст. 174 КУпАП буде здійснюватися не тільки на громадський порядок як на безпосередній об`єкт, а й на додатковий – громадську безпеку.
Громадський порядок – це урегульована правовими та іншими соціальними нормами система суспільних відносин, що забезпечує захист прав і свобод громадян, їх життя і здоров`я, повагу честі та людської гідності, дотримання норм суспільної моралі, а громадська безпека – стан захищеності громадянського суспільства, що характеризується відсутністю небезпеки для життя та здоров`я людей, для їх спокою та майнових прав, для нормальної діяльності підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, для цілісності й збереження матеріальних цінностей. Система зв`язків та відносин, яка і представляє суть громадської безпеки, складається відповідно до техніко-юридичних норм під час придбання та використання об`єктів, які становлять підвищену небезпеку для життя та здоров`я людей, майна (державного, колективного чи особистого), а також з початком особливих надзвичайних умов, пов`язаних зі стихійними лихами та іншими надзвичайними обставинами.
Відповідно п. 8.2 «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС від 21.08.1998 № 622 (зареєстровано в МЮ 07.10.1998 за № 637/3077), вогнепальною вважається зброя, в якій снаряд (куля, шрот тощо) спрацьовує миттєвим звільненням хімічної енергії заряду (пороху або іншої пальної суміші). До пневматичної зброї належать пістолети, револьвери, гвинтівки калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 м за секунду, в яких снаряд (куля) приводиться в рух за рахунок стиснутих газів. До холодної зброї належать пристрої та предмети, конструктивно призначені для ураження живої чи іншої цілі за допомогою м`язової сили людини чи механічного пристрою (може бути холодною ручною та холодною метальною).
Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього правопорушення є місце його вчинення: 1) населений пункт, тобто частина комплексно заселеної території України, яка склалася внаслідок господарської та іншої суспільної діяльності, має сталий склад населення, власну назву та зареєстрована в порядку, передбаченому законом; 2) відведені для стрільби місця, де її здійснюють з порушенням встановленого порядку, зокрема стрільбища – комплекси, що складаються з декількох відкритих тирів; криті (закриті) тири з непробивними стінами і стелею, де поперечні і бокові перехвати не передбачені; напіввідкриті тири з куленепробивними стінами і поперечними перехватами зверху; відкриті ділянки місцевості, що мають кулеприйомні та бокові земляні вали й необхідні зони безпеки. Порушення стрільби можуть проявлятися у стрільбі з несправної зброї або при піднятому білому прапорці, не паралельно директрисі стрільбища, одночасно з різних видів зброї та положень тощо; 3) не відведені для стрільби місця (поза місцями розташування легальних тирів, стрільбищ тощо).
Кожна з перелічених кваліфікуючих ознак становить окрему складову об`єктивної сторони зазначеного правопорушення і обов`язковому встановленню підлягає та обставина, щоб стрільба була проведена із порушенням встановленого законом порядку.
Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу.
З огляду на викладене, правопорушення, передбачене ст. 174 КУпАП, є умисним, тобто коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер свого діяння, передбачала його шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Необхідно зазначити, що не є правопорушенням дія, яка хоч і передбачена КУпАП або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані необхідної оборони, тобто при захисті державного або громадського порядку, власності, прав і свобод громадян, установленого порядку управління від протиправного посягання шляхом заподіяння посягаючому шкоди, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. При цьому перевищенням меж необхідної оборони визнається явна невідповідність захисту характерові і суспільній шкідливості посягання (ст. 19 КУпАП). 
Згідно Загальної декларації прав людини 1948 р. (далі – Декларація) всі люди народжуються вільними і рівними у своїй гідності та правах (ст. 1). Кожна людина повинна мати всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища (ч. 2). Кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність (ч. 3). Ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань (ст. 12). Кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна (п. 1, 2 ст. 17). Кожна людина має обов`язки перед громадою, у якій тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Здійснення цих прав і свобод ні в якому разі не повинно суперечити цілям і принципам ООН (п. 1, 2, 3 ст. 29).
Таким чином, право на необхідну оборону є одним із найважливіших юридичних інститутів. Очевидним є те, що без права захистити себе, чи свою оселю, майно у людини не може бути спокою, впевненості в безпеці свого життя і здоров`я, недоторканності власного житла. 
Верховний Суд у своїй постанові від 26.04.2018 у справі № 342/538/14-к зазначив, що закон передбачає винятки із загального правила про те, що при необхідній обороні особа, що захищається, повинна додержуватися визначеної межі, завдаючи шкоду посягаючому. Цими винятками є – напад озброєної особи, напад групи осіб або протиправне насильницьке вторгнення у житло чи інше приміщення. У таких випадках шкода, заподіяна особі, яка посягає, не обмежена ніякими межами, аж до позбавлення посягаючого життя.
Конституційний Суд України у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні КСУ поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності. ЄСПЛ також за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03).
Різниця між цими інститутами полягатиме лише у різній суспільній небезпечності або шкідливості; в кримінальному законодавстві відповідна норма про необхідну оборону більш конкретизована (ст. 36 КК). При цьому вказані інститути необхідно розглядати як логічне продовження конституційних принципів про право на захист свого життя і здоров`я, власності, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ст. 27 Конституції України).
Аналіз вище зазначених норм законодавства необхідно розуміти як право особи на оборону і у випадку посягання на неї, і на її права, у тому числі протиправне посягання на право власності та недоторканність житла. При цьому право на оборону необхідно розуміти не лише як право на втечу чи як право звернутися за допомогою (до інших осіб, органів державної влади), а й активне право на протидію незаконним посяганням. Право на необхідну оборону є природним і невідчужуваним, а також абсолютним правом людини, тобто всі інші особи, у тому числі і представники влади, не можуть перешкоджати громадянину в законному здійсненні права на необхідну оборону. Це право є самостійним, а не додатковим.
Іншими словами, кожний громадянин має право на необхідну оборону незалежно від можливості звернутися за допомогою до органів влади або посадових осіб для відвернення або припинення посягання. При цьому громадянин не зобов`язаний також доводити до відома державних або інших органів чи посадових осіб про вчинений ним акт необхідної оборони, хоча він і вправі зробити таке повідомлення в інтересах своєчасного і правильного вирішення кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення.
Як зазначалось вище, право на необхідну оборону виникає лише за наявності для цього певних підстав: наявність суспільно небезпечного (протиправного, шкідливого) посягання; необхідність його негайного відвернення або припинення. Це стосується випадків, за яких утворюється реальна і безпосередня загроза заподіяння такої шкоди певним об`єктам охорони – життю, здоров`ю, майну та ін.
Згідно ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, що також відображено і у ст. 41 Конституції України, відповідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправне позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Об`єктом права власності можуть бути: жилі будинки, квартири, дачі, садові будинки; предмети особистого користування і домашнього господарства; продуктивна і робоча худоба; земельні ділянки і насадження на них; засоби виробництва і вироблена продукція; транспортні засоби; грошові кошти, акції, інші цінні папери та інше.
Як пояснив в судовому засіданні ОСОБА_2 , 15.07.2021 близько 01:10 він був у себе вдома, а його дружина, яка працює у сільському клубі, повернулася з роботи пізно, оскільки у той день була дискотека і вона повинна була замкнути приміщення клубу. Перебуваючи всередині будинку почув, що дружина за хатою, де стоять клітки з курьми, закричала, що курчата подавлені і прибігла до порога хати. Він спочатку вийшов на її крик, собаки не було. Потім забіг у хату, узяв із сейфа рушницю, яку зібрав, оскільки у сейфі вона знаходилась у розібраному стані, також узяв один патрон та вибіг на вулицю. Світло у дворі увімкнути не встиг. Беручи рушницю, наміру стріляти не мав, «просто взяв». Тушок курей він не бачив, вирішив, що їх задушив звір, бо людина не полізла б давити курей. У хаті світло горіло, але за хатою було темно. Зайшовши за хату, побачив, що його собака бореться з якимось звіром. Подумав, що то може бути лисиця, або щось інше. Звір почав мовчки бігти на нього, він злякався, подумав, що звір може напасти, оскільки багато скажених лисиць бігає, тому вистрілив, коли звір був десь за 2 м від нього. Вистрілив у голову (у лоба). Коли звір упав, побачив, що то сусідський собака.
Із матеріалів закритого 12.10.2021 кримінального провадження № 12021205500000216 від 15.07.2021 (а. с. 9-39) вбачається, що ОСОБА_2 пострілом із належної йому рушниці, зарядом із дробу, на території власного подвір`я біля кліток із задертими курями, у голову, вбив собаку породи «Сибірський Хаскі», ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час огляду трупу собаки було виявлено сліди поранення в ділянці голови та шиї, що свідчить про те, що собака у момент пострілу знаходилася на близькій відстані до ОСОБА_2 і розвернута до останнього головою. На клітках із задраними курями було знайдено сіру шерсть тварини, схожу за забарвлення до загиблої собаки.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що місце, час, обставини події, джерело нападу на свійських тварин (курей) давали право ОСОБА_2 діяти в умовах необхідної оборони, а саме захисту свого життя, здоров`я та власності, знаходячись на території власної оселі.
Визначальними факторами для появи права на необхідну оборону у ОСОБА_2 суд апеляційної інстанції вважає те, що була темна пора доби (01:15); огороджений двір власної оселі сім`ї ОСОБА_2 – приватна власність; дії ОСОБА_2 були викликані криками його дружини (близької людини, яка також могла бути піддана нападу невідомого «звіра»); попередня бійка «звіра» з собакою ОСОБА_2 , що небезпричинно давало право останньому робити висновки про агресивність поведінки невідомої (неідентифікованої у темряві) тварини, а наявність подавлених курей ці висновки лише підсилювали; тварина бігла у бік ОСОБА_2 , що було більш ніж переконливою підставою для вчинення останнім дій направлених як на охорону(захист) своєї власності, життя і здоров`я, так і на аналогічні дії відносно своєї дружини.
Апеляційний суд погоджується з висновками судді суду першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_2 крайньої необхідності (ст. 18 КУпАП), оскільки ця обставина не знайшла свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (п. 33 рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), Reports 1996-V).
На національному рівні КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 пп. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 пп. 5.4 п. 5).
Відповідно ст. 8 КУ, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.
Конституційний Суд України зауважує, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ у справі № 1-р/2019).
Зазначене узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). «Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Суддя оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП), тому ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_2 складу правопорушення, передбаченого ст. 174 КУпАП, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні саме цього правопорушення встановлено не було, тому постанову судді не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, що тягне за собою її скасування через неправильне застосування норми матеріального права, а провадження у справі підлягає закриттю на підставі ст. 19, п. 1 ст. 247 і п. 3 ч. 1 ст. 284 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу правопорушення.
Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника МАЛЯРА М. В. задовольнити частково.
Постанову судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03.11.2021 відносно ОСОБА_5 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права, а провадження у справі відносно ОСОБА_6 на підставі ст. 19, ч. 1 ст. 247 КУпАП закрити через відсутність в його діях складу правопорушення, передбаченого ст. 174 КУпАП.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя 	  В. Ю. Рунов