Ухвала
Іменем України 
07 грудня 2021 року
м. Київ
справа № 942/1266/20
провадження № 51 – 5304 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів:                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах  засудженої ОСОБА_5 , на ухвалу Луганського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року,
встановив:
За вироком Новопсковського районного суду Луганської області від 13 травня 2021 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. 
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року вирок місцевого суду залишено без змін. 
Згідно з вироком, 17 серпня 2020 року 8:30 год. ОСОБА_5 , знаходилась в с. Новобіла Новопсковського р-ну Луганської обл., де проходячи неподалік від буд. АДРЕСА_1 побачила, що вхідні двері в будинок відчинені. В цей час у ОСОБА_5 виник раптовий умисел спрямований на таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у житло. В цей же день о 8:45 год. ОСОБА_5 підійшла до вхідних дверей житлового будинку за вказаною адресою, де справа перед дверима взяла в ліву руку дерев`яну палицю зеленого кольору, з метою застосування в разі необхідності та шляхом вільного доступу, через вхідні двері проникла в середину житлового будинку.
В подальшому ОСОБА_5 , пройшовши через коридор та суміжну кімнату до зальної кімнати, раптово побачила ОСОБА_6 , яка сиділа на ліжку, а поряд на столі знаходився пакет з особистим майном останньої. Після чого злочинні дії ОСОБА_5 , які були розпочаті як таємні, були виявлені потерпілою ОСОБА_6 , яка усвідомлюючи вчинення протиправних дій з боку ОСОБА_5 , почала голосно кричати та кликати на допомогу. Однак ОСОБА_5 в присутності власника, розуміючи, що її дії стали відкритими для потерпілої, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, підійшла до ОСОБА_6 та нанесла їй один удар дерев`яною палицею в область обличчя, чим заподіяла потерпілій легкі тілесні ушкодження, які не є небезпечними для життя в момент спричинення.
Після чого, з метою доведення до кінця свого злочинного умислу, спрямованого на відкрите викрадення чужого майна, поєднаного із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя в момент спричинення, ОСОБА_5 відкрито викрала із зальної кімнати будинку, в якому знаходилась ОСОБА_6 , поліетиленовий пакет, в середині якого знаходилось вагове листкове печиво «Вушка» виробника «Грона» масою 300 г та дві пачки цигарок ТМ «Compliment» артикулу «Violet Demi Slims», загальна вартість яких складає 70 грн. 04 коп., а також грошові кошти загальною сумою 210 грн. та незаконно вилучила у потерпілої зазначене майно та грошові кошти.
В подальшому ОСОБА_5 розпорядилась викраденим на свій розсуд, чим заподіяла потерпілій  матеріальну шкоду на загальну суму 280,04 грн.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженої, посилаючись на невідповідність призначеного його підзахисній покарання тяжкості вчиненого злочину та її особі внаслідок суворості, просить вказане судове рішення скасувати з направленням справи на новий апеляційний розгляд.
Вважає,  що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченої, обставинам справи та обставинам, які пом`якшують покарання. Зокрема,  суд  не врахував те, що засуджена безперервно проживає на території України понад 30 років, має постійне місце проживання, її соціальні зв`язки міцні та усталені, вона є громадянкою України, обвинувачена активно сприяла розкриттю злочину, щире розкаялась, потерпіла просила суд суворо не карати засуджену, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання. Апеляційний суд під час розгляду взагалі не взяв до уваги висновок служби пробації про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства. З огляду на викладене ухвала апеляційного суду не відповідає ст. 419 КПК.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3  ст. 186 КК, за обставин, установлених та перевірених місцевим судом за правилами ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильність кваліфікації її дій за вказаною статтею у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються. 
Що ж стосується доводів захисника про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання та звільнення від його відбування, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її  виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції;  принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування                         ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 врахував особу обвинуваченої, яка в силу ст. 89 КК є не судимою особою, не працює, не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, за місцем проживання характеризується негативно, а тому вважав за необхідне призначити покарання в межах санкції ч. 3 ст. 186 КК в виді позбавлення волі строком на 4 роки. За відсутності обтяжуючих покарання обставин, судами визнано обставину, що пом`якшують покарання: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Врахувавши особу обвинуваченої, наявність обставин, що пом`якшують покарання, суд першої інстанції дійшов висновку про недоцільність звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, з чим погоджується і колегія суддів.
Тому з урахуванням усіх даних у сукупності, суд призначив реальне покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкцій ч. 3 ст. 186 КК та не порушив вимог статей 65–67 КК, оскільки вказане покарання відповідає конкретним обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для попередження вчинення нових злочинів.
Доводи, наведенні у касаційній скарзі захисника, аналогічні доводам його апеляційної скарги, які були предметом перевірки судом апеляційної інстанції та обґрунтовано визнанні необґрунтованими. При цьому суд апеляційної інстанції навів в ухвалі переконливі мотиви про відсутність підстав для застосування щодо засудженого положень ст. 75 КК. Зокрема, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що обвинувачена не зареєстрована на території України, не працює, не має постійного заробітку та джерелом її існування є випадкові заробітки, є громадянкою Російської Федерації, а також ухиляється від рішення Новопсковського РС ДМС України  в Луганській обл. від 6 серпня 2020 року щодо примусового повернення з України. 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення, скасування оскаржуваного судового рішення щодо   ОСОБА_5 і застосування до неї ст. 75 КК немає, в зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2    ч. 2  ст. 428 КПК. 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах  засудженої ОСОБА_5 , на ухвалу Луганського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                      ОСОБА_2                                   ОСОБА_3