П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 грудня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/5398/21	
Головуючий в 1 інстанції: Бездрабко О.І.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  судді - Вербицької Н.В.,
                      суддів – Джабурії О.В.,
                                     Кравченка  К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Херсонського центру       по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

17 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Херсонського центру   по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, з позовними вимогами щодо:
стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 21  275,00 грн. шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державною казначейською службою України в рахунок відшкодування завданої ОСОБА_1 неконституційним актом майнової шкоди, у вигляді недоотриманої заробітної плати у 2016-2019 роках;
- стягнення з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн. шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державною казначейською службою України в рахунок відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди.
Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, а саме подання обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду.
В обґрунтування даної ухвали судом першої інстанції зазначено, що щорічна разова грошова допомога пільговим категоріям громадян не належить до фонду оплати праці (фонду основної, додаткової заробітної плати чи інших заохочувальних та компенсаційних виплат), вона виплачується з бюджету, а не за рахунок коштів роботодавця. 
Крім того, щорічна разова грошова допомога не включається до бази оподаткування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не оподатковується ані податком на доходи фізичних осіб, ані військовим збором.
Суд звертав увагу позивача, що разова грошова допомога ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" не є заробітною платою. Вказана допомога є пільгою, встановленою державою певній категорії осіб, яка виплачується незалежно від заробітної плати та не є складовою заробітної плати.
Крім того, суд зауважував, що обґрунтовуючи суму матеріальної шкоди, завданої неконституційним актом, позивач наводить розрахунок недоотриманої разової грошової допомоги до 5 травня   за 2016-2019 роки, а саме: 
у 2016 році - 4450 грн. (5370 грн. - 920 грн.); 
у 2017 році - 5035 грн. (6235 грн. - 1200 грн.); 
у 2018 році - 5600 грн. (6865 грн. - 1265 грн.);   
у 2019 році - 6190 грн. (7485 грн. - 1295 грн.). 
Всього за 2016-2019 роки не доплачено 21275 грн.
З наведеного убачається, що позивач фактично оскаржує протиправність не нарахування йому разової грошової допомоги, передбаченої ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у розмірах встановлених цим Законом.
Отже, звернення позивача до суду з адміністративним позовом про стягнення матеріальної шкоди, завданої неконституційним актом, у вигляді недоотриманої заробітної плати за 2016-2019 роки в розмірі 21275 грн., не змінює суті правовідносин та фактично предметом спору є право позивача на отримання разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі, визначеному Законом України № 3551-ХІІ.
Крім того, суд зауважував, що рішення Конституційного Суду у справі № 3-р/2020, на яке посилається ОСОБА_1 у позові, датоване 27.02.2020, проте з позовною заявою до Херсонського окружного адміністративного суду позивач звернувся лише 17.09.2021. 
Таким чином, ОСОБА_1 пропущено шестимісячний строк, встановлений ст.122 КАС України, проте до позову ним не додано заяви про поновлення такого строку.
05.10.2021 від позивача на виконання ухвали суду надійшли заяви про усунення недоліків та поновлення строку оскарження.
В обґрунтування заяви про усунення недоліків позивач зазначив, що дана справа стосується завдання державою внаслідок дії неконституційного акту матеріальної шкоди, пов`язаної із недоплатою частини заробітної плати – грошової допомоги, а тому з врахуванням ч. 2 ст. 233 КЗпП України строки звернення в даному випадку не застосовуються.
Військовослужбовці в контексті даного спору є державними службовцями, а не пільговими категоріями громадян.
Позивач вважає, що оскільки оплата військової служби здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, то його «роботодавцем» є Держава Україна.
Предметом спору ОСОБА_1 вважає заподіяння шкоди, а не право на отримання разової грошової допомоги до 5 травня.
Обґрунтовуючи заяву про поновлення строку оскарження, позивач вказував, що з 2014 року і по теперішній час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Особовий склад частини постійно залучений до виконання планових або позапланових заходів бойової підготовки, навчань та тренувань різного роду як в пункті постійної дислокації, так і за межами пункту постійної дислокації. 
Про порушення Державою Україна прав позивача та не виконання нею встановлених гарантій йому стало відомо 16 березня 2021 року, а саме з моменту отримання відповіді від Херсонського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат. 
У позивача виникла можливість звернутись до адвоката за захистом своїх порушених прав лише у вересні 2021 року, під час перебування у відпустці. Вказує, що звернувся до суду одразу як з`явився вільний від несення служби час, коли він не перебував на виконанні завдань, на варті тощо та мав змогу без негативних для себе та Держави наслідків відлучитись від військової частини. 
Викладене, на думку позивача, свідчить про наявність підстав для поновлення йому строку звернення до суду з цією позовною заявою.       
Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року позовну заяву   повернуто позивачу з посиланням на ч.2 ст. 123,  п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України.
Обґрунтовуючи наявність підстав щодо повернення позовної заяви суд першої інстанції зазначив, що перебіг шестимісячного строку звернення позивача до суду з позовом щодо ненарахування та невиплати позивачу разової грошової допомоги до 05 травня слід обраховувати з 30 вересня відповідного року.
Строк звернення до суду з позовними вимогами про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати щорічної разової допомоги за 2016 рік сплив 30 березня 2017 року, разової допомоги за 2017 рік сплив 30 березня 2018 року, разової допомоги за 2018 рік сплив 30 березня 2019 року, разової допомоги за 2019 рік сплив 30 березня 2020 року.
Строк звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення матеріальної шкоди, завданої неконституційним актом, слід обраховувати з дня ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення.
Позивач звернувся до суду з зазначеним адміністративним позовом 17.09.2021, тобто з порушенням шестимісячного строку звернення до суду, встановленого п.2 ст.122 КАС України.
Суд вважав помилковими висновки позивача про те, що його право на звернення до суду у сфері соціального захисту є абсолютними та не обмежуються будь-яким строком.
Не погодившись з вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить увалу суду першої інстанції  скасувати та прийняти рішення, яким направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Зокрема, апелянт вказує на помилковість висновків суду першої інстанції, в обґрунтування чого посилається на доводи, аналогічні викладеним у поданих до суду першої інстанції заявах про усунення недоліків та поновлення строку оскарження.
Відповідно до ст.312 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ч. ч. 1-2  ст. 123 КАС України  у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Приписи п. 9 ч. 4  ст. 169 КАС України  визначають, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою  статті 123 цього Кодексу.
Отже, підставою для повернення позовної заяви відповідно до п. 9 ч. 4  ст. 169 КАС України  є неподання особою в зазначений строк заяви або визнання неповажними підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду.
Матеріали справи підтверджують, що суд першої інстанції при встановлені пропуску строку звернення до суду позивачем не здійснив посилання на п. 9 ч. 4  ст. 169 КАС України, проте з врахуванням ч.2 ст. 123 КАС України та фактичних обставин справи це не спростовує вірність його висновків.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Відповідно до частини другої, третьої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Судова колегія звертає увагу, що встановлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених  КАС України  певних процесуальних дій. 
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. 
Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
В даному випадку для вірного вирішення спірних правовідносин слід встановити вихідну дату обрахунку строку звернення до суду, а також з якого часу позивач мав дізнатися про можливе порушення його прав, свобод чи інтересів.
Зміст позовних вимог свідчить, що ОСОБА_1 предметом спірних правовідносин визначає стягнення майнової шкоди завданої неконституційним актом у вигляді недоотриманої частини щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, яка мала бути йому нарахована та виплачена в 2016, 2017, 2018 та 2019 роках як учаснику бойових дій.
За такого підходу щодо визначення предмету спору вірними є висновки суду першої інстанції, що строк звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення матеріальної шкоди, завданої неконституційним актом, слід обраховувати з дня ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення.
Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 № 3-р/2020  у справі № 1-247/2018(3393/18) визнано таким, що не відповідає  Конституції України  (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу  VI  Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України  у частині, яка передбачає, що норми і положення статей  12,  13,  14,  15  та  16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"  застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
У цьому ж рішенні зазначено, що окреме положення пункту 26 розділу  VI  Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України  у частині, яка передбачає, що норми і положення статей  12,  13,  14,  15  та  16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"  застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня  ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Як зазначає ОСОБА_1 , неконституційним актом (п.26 розділу  VI  Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України) йому завдано майнову шкоду у вигляді недоотриманих коштів щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2016-2019 роки.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що з 27.02.2020 у позивача виникли підстави для звернення до суду із заявленими в даній справі позовними вимогами щодо стягнення шкоди, завданої неконституційним актом, а відтак саме з цієї дати починає перебіг шестимісячний строк звернення до суду.
При цьому, матеріали справи підтверджують, що адміністративний позов подано до суду 17.09.2021, тобто із пропуском встановленого строку звернення до суду.
Судова колегія звертає увагу, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Доводи апелянта з посиланням на факт несення ним військової служби не є достатньою обставиною для поновлення пропущеного ним строку звернення до суду.
Колегія суддів також не приймає доводи апелянта про те, що про порушення своїх прав він дізнався з листа відповідача від 16.03.2021.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 по справі №540/3603/20, яке набрало законну силу 04.08.2021, підтверджується факт звернення ОСОБА_1 в листопаді 2020 року із позовними вимогами щодо стягнення на його користь недоплаченої частини щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій за 2020 рік, відповідно до ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", у розмірі 6800,00 грн.
Зазначене підтверджує, що станом на листопад 2020 року позивач безумовно був поінформований про факт прийняття рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 № 3-р/2020.
Додатково слід акцентувати увагу на вірності висновків суду першої інстанції, що  звернення позивача до суду з адміністративним позовом про стягнення матеріальної шкоди, завданої неконституційним актом, у вигляді недоотриманої заробітної плати за 2016-2019 роки в розмірі 21275 грн., не змінює суті правовідносин та фактично свідчить, що предметом спору в даному випадку є право позивача на отримання разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі, визначеному Законом України № 3551-ХІІ.
Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди та обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.
За такого правового підходу, судом першої інстанції обґрунтовано враховано приписи   Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   (далі - Закон №3551-XII), які підтверджують факт ще більш тривалого пропуску позивачем строку звернення до суду.
Статтею 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   передбачено, що щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених   ст. 12-16 цього Закону, здійснюють органи праці та соціального захисту населення через відділення зв`язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання. 
Особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.
З урахуванням викладеного, перебіг шестимісячного строку звернення позивача до суду з позовом щодо не нарахування та не виплати позивачу разової грошової допомоги до 05 травня слід обраховувати з 30 вересня відповідного року.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 420/718/21.
Окремо судова колегія звертає увагу апелянта, що відповідні виплати є соціальною допомогою та не відноситься до заробітної плати чи грошового забезпечення, а тому посилання апелянта на  ст.233 КЗпП України  та висновки Конституційного Суду України в рішеннях від 15.10.2013 року у справах №8-рп/2013 та № 9-рп/2013 слід відхилити.
Посилання на трирічний строк позовної давності встановлений ЦК України судова колегія не враховує, оскільки спірні правовідносини є публічно-правовими та розглядаються в рамках адміністративного  процесу, а тому застосуванню підлягають строки встановлені КАС України, дотримання яких забезпечує досягнення юридичної визначеності в сфері адміністративних правовідносин.
З аналогічних підстав судом не враховуються посилання апелянта на ст. 263 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності зупиняється якщо позивач або відповідач перебуває у Збройних Силах України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені у воєнний стан.
Підсумовуючи, колегія суддів вважає вірними висновки суду щодо наявності підстав для повернення позовної заяви позивача, оскільки останнім при зверненні до суду допущено пропуск строку звернення та не наведено обставин, які були б об`єктивно непереборними та не залежали від його волевиявлення чи були пов`язані з дійсними істотними перешкодами або труднощами для своєчасного вчинення відповідної процесуальної дії. 
Відповідно до ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.          
Підстав для скасування чи зміни ухвали суду 1-ї інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст.308,311,312,315,316,321,322,325,329 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 –  залишити без задоволення.
Ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:                                                                                 Н.В.Вербицька

Суддя:                                                                                 О.В.Джабурія

Суддя:                                                                                          К.В.Кравченко