ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8452/21 Справа № 932/264/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів         -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю. 
при секретарі         -        Кравченко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , 
на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 липня 2021 року,
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення коштів отриманих без достатньої правової підстави, -

ВСТАНОВИЛА:
В січні 2020 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення коштів отриманих без достатньої правової підстави.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що позивачем протягом 2006 року укладалися декілька договорів позики з третіми особами. Позивач звертався за позикою до відповідача, проте між ними не було досягнуто згоди з цього питання. 04.09.2019 позивач передав відповідачу, замість дійсного кредитора, грошові кошти в сумі 144 107 доларів США. Пізніше з боку дійсного кредитора надійшла вимога про погашення боргу та позивач зрозумів помилковість передання коштів відповідачу. Позивач скерував відповідачу вимогу про повернення коштів, проте така не була виконана. Тому позивач звернувся до суду і просить, враховуючи надану відповідачем розписку про надання ним у борг позивачу 48 600 доларів США, стягнути з відповідача 95 507 доларів США.
Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 липня 2021 року задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення коштів отриманих без достатньої правової підстави відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 липня 2021 року по справі №932/264/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення коштів отриманих без достатньої правової підстави та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

       У письмових поясненнях представника ОСОБА_2 - адвокат Токарєв В.В. просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 липня 2021 року - без змін.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що згідно тексту розписки від 04.09.2019 ОСОБА_2 підтвердив факт отримання від ОСОБА_1 за період з 09.2006 по 01.08.2019 по грошовому боргу в сумі 46 000 доларів США процентів в сумі 98 107 доларів США. Графік і сума виплат додається. Розписка складана в присутності ОСОБА_3 . Оригінал розписки надано суду (а.с.74).
        ОСОБА_1 11.12.2019 надсилав ОСОБА_2 вимогу від 04.12.2019 про повернення 144 107 доларів США.
       Згідно тексту розписки від 05.08.2015 ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_2 48 600 доларів США, які зобов`язався повернути до 05.02.2016. Оригінал розписки надано суду(а.с.75).
       Відповідачем долучено розрахунок, який за твердженнями останнього є додатком до розписки від 04.09.2019 та відображає суми сплат позивачем відповідачу за боргом на загальну суму 46 тис. доларів США(а.с.46).
       Свідок ОСОБА_3 підтвердив факт, що розпискою від 04.09.2019 було підтверджено факт сплати ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів на виконання існуючих близько 15 років боргових зобов`язань. Свідок ствердив, що написання розписки ініціював ОСОБА_1 , а визначаючи суму в розписці вони керувалися розрахунком, який надав ОСОБА_1 .
       Відповідності до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
       Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
       Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Згідно із частиною 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).
       Відповідно до положень частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
       Судом першої інстанції правильно встановлено, що на підтвердження факту безпідставної передачі 04.09.2019 грошових коштів відповідачу позивач надав розписку від 04.09.2019. Проте така розписка не підтверджує вказаного факту. Зокрема за змістом розписки вбачається, що відповідачем отримано від позивача «за період з 09.2006 по 01.08.2019 по грошовому боргу в розмірі 46 000 доларів США, проценти в розмірі 98 107 доларів США». Свідок ОСОБА_3 , який підписався у вказаній розписці, підтвердив той, факт, що розпискою відповідач, на вимогу позивача, підтвердив факт отримання від нього протягом декількох років грошових коштів на виконання передніх позик.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що підстав для задоволення позову відсутні, оскільки на виконання боргових зобов`язань позивача перед відповідачем позивачем, протягом 2006-2019 років, сплачувалися грошові кошти на користь відповідача. Загальна сума сплачених коштів 98 107 доларів США. Доводи позивача, про те, що він не читав розписки у момент її складення є безпідставними, а покази свідка свідчать, що розписка писалася відповідачем у присутності позивача та була ним прочитана. Крім того позивач не навів жодного доказу наявності інших відносин ніж ті, що описані в розписці. Відтак позивачем не доведено факту передачі 04.09.2019 відповідачу грошових коштів, а сплачені кошти протягом 2006 - 2019 років мали підставу - повернення позики та сплату процентів. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження безпідставності отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 , у розумінні статті 1212 ЦПК України, не надано.
Встановивши, що надані кошти за розпискою відповідача є поверненням суми попередніх позик ОСОБА_1 , суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що до цих правовідносин не може бути застосовано положення статті 1212 ЦК України про безпідставно набуте майно, на яку позивач посилався як на підставу для задоволення позову.
Отже, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі вимог ст.367 ЦПК України не входить до компетенції суду апеляційної інстанції.
Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 липня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий суддя                                                О.В.Лаченкова

       Судді                                                                В.С.Городнича 

                                                                       М.Ю.Петешенкова