Ухвала

22 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 205/4822/19
провадження № 61-18132ск21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агростеп-1» до ОСОБА_1 про стягнення суми безпідставно набутих коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Агростеп-1» (далі - ТОВ «Агростеп-1» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача на свою користь суму безпідставно набутих коштів у розмірі                  125 000 грн.  
 
Позовні вимоги ТОВ «Агростеп-1» мотивувало тим, що відповідно до платіжного доручення від 08 січня 2019 року № 51 ТОВ «Агростеп-1» помилково через Публічне акціонерне товариство «Банк Восток» перерахувало на рахунок ФОП ОСОБА_1 кошти у розмірі 125 000 грн без ПДВ. Призначення платежу - оплата за юридичні послуги відповідно до договору від 02 січня 2019 року № 01/01. Оскільки ТОВ «Агростеп-1» не укладало жодних договорів з ФОП ОСОБА_1 , докази фіксації факту вчинення такого правочину відсутні, а тому відсутні і правові підстави для перерахунку коштів відповідачу та їх набуття відповідачем. Таким чином, відсутність будь-яких договірних правовідносин та зобов`язань між сторонами, які були б підставою для перерахування грошових коштів вказує на те, що вказану грошову суму було перераховано на рахунок відповідача безпідставно. На звернення позивача про повернення у добровільному порядку безпідставно набутих коштів відповідач належним чином не відреагувала, грошові кошти не повернула. Враховуючи наведене, ТОВ «Агростеп-1» просило позов задовольнити.
 
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 02 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року, позов задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Агростеп-1» безпідставно набуті грошові кошти в сумі 125 000 грн. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
 
04 листопада 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) -  2 270 грн.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 125 000 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн). 
 
Тому справа є малозначною в силу вимог пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України і окремого визнання її такою не потребує.
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, зокрема, щодо підстав та особливостей відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, які полягають у тому, що згідно зі статтею 128 Кримінального процесуального кодексу України відшкодування майнової шкоди, спричиненої внаслідок кримінального правопорушення, здійснюється шляхом пред`явлення цивільного позову не до будь-якої особи, а виключно до підозрюваного чи обвинуваченого у межах кримінального провадження або після прийняття відповідного рішення судом (вирок, постанова про закриття кримінального провадження, тощо) в порядку цивільного судочинства.  
 
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки посилання в касаційній скарзі на порушення судами норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваними судовими рішеннями, та зводяться до переоцінки доказів, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_1 буде позбавлена можливості в подальшому спростувати обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішеннями, зокрема, при розгляді кримінальних справ за фактом скоєння кримінального правопорушення бухгалтером позивача та бухгалтером відповідача, які у змові між собою свідомо викрали зазначені кошти з рахунку позивача шляхом перерахування їх на рахунок відповідача та в подальшому були зняті бухгалтером відповідача через банкомат, які перебувають на цей час на розгляді в Амур-Нижньодніпровському районному суді м. Дніпропетровська, не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки заявник лише зазначила, що вона позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішеннями при розгляді іншої справи, однак не надала жодних доказів на підтвердження свого твердження. Тому наведені доводи не обґрунтовані.
 
Крім цього, посилання в касаційній скарзі на те, що справа має виняткове значення для ОСОБА_1 оскільки судовими рішеннями з неї незаконно стягнуто на користь позивача значну суму коштів, які вона з рахунку не знімала та ними не розпоряджалася і не користувалася, не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
 
Також, посилання в касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду, як на підставу касаційного оскарження судових рішень в цій справі, є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики. 
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявники не продемонстрували наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити. 
 
Зазначення у постанові Дніпровського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки справа є малозначною, а тому ухвалені у ній судові рішення касаційному оскарженню не підлягають.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2021 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року та про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агростеп-1» до ОСОБА_1 про стягнення суми безпідставно набутих коштів.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           А. Ю. Зайцев
            
                                                                                                           Є. В. Коротенко
            
                                                                                                                       М. Ю. Тітов