Дата документу 09.11.2021 Справа № 334/4872/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 334/4872/18 Головуючий у 1 інстанції Баруліна Т.Є.
Провадження №22ц/807/2698/21                                      Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 листопада 2021 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Крилової О.В.,
Кухаря С.В.
при секретарі: Бєловій А.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія Вектор Плюс» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія Вектор Плюс», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгенівни про визнання незаконним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У липні 2018 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгенівни про визнання незаконним рішення.
В обґрунтування позову зазначала, що 26 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 0710/1107/45-001.
Відповідно до умов кредитного договору, Банк надав Позичальнику грошові кошти у розмірі 61000 доларів США строком до 26 листопада 2027 року, а Позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 26 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», у якості Іпотекодержателя та ОСОБА_3 у якості Іпотекодавця укладено іпотечний договір № 0710/1107/45-001-Z-1, посвідчений та зареєстрований ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу в реєстрі за № 2908.
У відповідності до п.2 іпотечного договору, на забезпечення виконання Основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Вартановою О.С., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 26 листопада 2007 року за р. №2906.
АКБ «ТАС-Комерцбанк» в подальшому змінив назву на ПАТ «Сведбанк».
28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» за договором факторингу № 15 відступило своє право вимоги за кредитним договором № 0710/1107/45-001 від 26 листопада 2007 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».
В результаті розгляду іншої цивільної справи № 334/1524/17 ОСОБА_1 стало відомо, що на підставі звернення ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» приватним нотаріусом Київського міського Нотаріального округу Єгоровою М.Є. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 22041541 від 12 червня 2015 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на належну ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».
ОСОБА_1 не погоджується із вказаним рішенням, прийнятим всупереч вимогам законодавства, оскільки такими рішеннями порушено її право власності на квартиру, вважає, що у зв`язку із прийняттям оскаржуваного рішення, її право власності припинено за відсутності на те законних підстав.
ОСОБА_1 зазначала, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2016 року, яке набрало законної сили 18 травня 2016 року по справі за позовом ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що 30 вересня 2011 року первісний кредитор ПАТ «Сведбанк» напарвив позичальнику та поручителям повідомлення про зміну умов договору та вимогу про повне та дострокове повернення всієї суми кредиту разом із нарахованими процентами та штрафними санкціями. З огляду на зазначене, ОСОБА_1 вважає, що з 01 листопада 2014 року, коли кредитор мав право вимоги до неї за основним зобов`язанням, відповідно й втратив право вимоги за похідною вимогою – стягнення предмета іпотеки. 
Окрім того, позивач посилалась на порушення оскаржуваним рішенням від 12 червня 2015 року п. 1 ч. 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Також, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не отримувало дозволу органу опіки та піклування на вчинення будь-яких правочинів щодо квартири, в якій проживає малолітня дитина. ОСОБА_1 , крім наведеного, також зазначила, що вона не отримувала жодної кореспонденції, зокрема, вимоги про усунення порушень. 
Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним та скасувати рішення нотаріуса від 12 червня 2015 року № 22041541 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого право власності на предмет іпотеки - квартиру, що розташована: АДРЕСА_2 було зареєстровано за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»; скасувати номер запису про право власності: № 10020729 від 12 червня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2021 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса міського нотаріального округу Київського міського нотаріального округу Єгорової М.Є. від 12 червня 2015 року індексний номер №22041541 про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на предмет квартиру, що розташована АДРЕСА_2 .
Скасовано запис про право власності №10020729 від 12 червня 2015 року на нерухоме майно - квартиру за адресою: м. ТОВ з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс». 
Стягнуто з ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на користь ОСОБА_1 у сумі 1056,40 грн. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наданий ОСОБА_1 кредит є споживчим, відчуження квартири відбулось протягом дії мораторію, вказане нерухоме майно використовувалося позивачем як місце постійного проживання і у власності ОСОБА_1 не знаходилося іншого нерухомого житлового майна, а площа квартири не перевищувала 140 кв. метрів, а отже, на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що унеможливлює перехід права власності до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на предмет іпотеки протягом часу дії мораторію.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не отримувала будь-яких повідомлень від ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про усунення порушень та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання цієї вимоги,, що є порушенням пункту 46 Порядку № 868 та ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку».
Не погоджуючись із зазначеним рішенням ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс» подалоапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його невідповідність матеріалам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просять скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2021 року і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Судові витрати покласти на позивача.
В обґрунтування апеляційної скарги ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс» зазначають, що правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателем є Іпотечний договір, в якому міститься іпотечне застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки, що за правовою силою прирівнюється до Договору про задоволення Іпотекодержателя. 
Іпотекодержателем було цілком дотримано вимоги законодавства щодо надання вичерпного переліку документів необхідних для реєстрації права власності на підставі іпотечного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя і державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого зареєстровано право власності на спірну квартиру за іпотекодержателем, а відтак оскаржуване рішення суду не відповідає матеріалам справи та прийнято з порушеннями норм матеріального права.
В апеляційній скарзі ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс» також зазначають, що новою редакцією статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» не було змінено встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише було їх уточнено. Аналіз наведених норм, як і Закон України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом, а отже, положення Законів України «Про іпотеку» та «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» слід застосовувати також до договорів іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, укладених до набрання чинності Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва».
Аналогічна позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України №К/9991/79381/12 від 05.06.2014 та постанові Верховного Суду України від 10.10.2011 у справі № 21-131а11
Аналогічний правовий висновок міститься і у постановах Верховного Суду України від 10 жовтня 2011 року (справа № 21-131 а 11) та від 18 вересня 2012 року (справа № 21236 а 12), від 31 липня 2018 року (справа № 826/9658/15), від 31 липня 2018 року (справа № 826/9658/15).
Висновок суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» скаржник вважає необґрунтованим та передчасним, оскільки позивачем не надано жодних письмових доказів цільового кредиту саме на споживчі потреби. Додані до позову додатки не є об`єктивними доказами, що у користуванні або власності ОСОБА_1 не перебувають інші об`єкти нерухомості. Навпаки, у ОСОБА_1 є інше місце мешкання, ніж предмет іпотеки. Так, згідно договорів кредиту та іпотеки, позивач мешкає за адресою АДРЕСА_3 . Поручитель ( ОСОБА_7 ), який є членом родини ОСОБА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_4 (та приватизував житло згідно відмітці у паспорті). Батько ОСОБА_1 – ОСОБА_6 має у паспорті відмітку про приватизацію вищевказаної квартири у АДРЕСА_5 - 83. Також в відомостями Державного реєстру ОСОБА_1 придбала за договором купівлі-продажу земельну ділянку кадастровий номер 2322181600:09:003:0006 для будівництва і обслуговування житлового будинку. При цьому, відповідно до позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 01 жовтня 2020 року (справа № 761/24810/14-ц, провадження № 61-3647св19), якщо позичальник в спірній квартирі не проживає, то положення про мораторій відповідно до Закону України «ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не застосовуються. 
Згідно договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Відповідно до договору іпотеки у разі порушення іпотекодавцем умов, визначених цим договором, іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, визначеному договором. У разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, сторони, з розумінням змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати за собою право власності є безумовним. Отже, укладаючи іпотечний договір, іпотекодавець надав згоду на перехід права власності (відчуження) до іпотекодержателя в майбутньому у разі настання чітко визначених обставин.
Крім того, ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є лише правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців. які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.
Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Представник ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс» - Пивоваров В.І. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити її з вищевказаних підстав.
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_8 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
01 листопада 2021 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової М.Є. надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутністю.
Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Так, встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 26 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (в подальшому змінено назву на ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 0710/1107/45-001 (т. 1 а.с. 21-24).
Відповідно до умов кредитного договору, Банк надав Позичальнику грошові кошти у розмірі 61 000 доларів США строком до 26 листопада 2027 року, а Позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором. 
Також, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 26 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», у якості Іпотекодержателя та ОСОБА_3 , у якості Іпотекодавця укладено іпотечний договір № 0710/1107/45-001-Z-1, посвідчений та зареєстрований ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу в реєстрі за № 2908.
У відповідності до п.2 іпотечного договору, на забезпечення виконання Основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Вартановою О.С., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 26 листопада 2007 року за реєстровим №2906 (т. 1 а.с. 26-28).
За умовами п. 12 Договору іпотеки від 26 листопада 2007 року, укладеного між позивачкою та АКБ «ТАС-Комерцбанк», за вибором Іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя.
Звернення стягнення відповідно до пунктів 12.1, 12.2 Договору здійснюється на підставі рішення суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Пунктом 12.3.1 Договору, в свою чергу, передбачено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку».
Пунктом 12.3.2 Договору визначено продаж Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст..38 Закону України «Про іпотеку».
16 жовтня 2010 року ОСОБА_9 уклала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище на ОСОБА_10 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 19).
28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» за договором факторингу № 15 відступило своє право вимоги за кредитним договором № 0710/1107/45-001 від 26 листопада 2007 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (т. 1 а.с. 29-33).
В листопаді 2014 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0710/1107/45-001 у розмірі 90585,47 доларів США.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2016 року (справа № 325/13731/14) у задоволенні позову ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було відмовлено (т. 1 а.с. 34-36). 
Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 18 травня 2016 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2016 року залишено без змін (т. 1 а.с. 37-39). 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 18 травня 2016 року залишено без змін (т. 1 а.с. 40-41).
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухомо майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 78344028 від 18 січня 2017 року вбачається, що на підставі звернення ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» приватним нотаріусом Київського міського Нотаріального округу Єгоровою М.Є. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 22041541 від 12 червня 2015 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на належну ОСОБА_1 ,  квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (т. 1 а.с. 42-43).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року по справі № 522/24450/14 (провадження № 61-38762св18), на яку посилається АТ «Альфа-Банк» в касаційній скарзі, вказано, що:
«згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року в справі № 750/10129/18 (провадження № 61-4971св20) вказано, що:
«пунктом 4.5 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право за своїм вибором звернути стягнення на предмет іпотеки в один із таких способів: на підставі рішення суду (підпункт 4.5.1); на підставі виконавчого напису нотаріуса (підпункт 4.5.2); шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.5.3); шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.5.4); шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (підпункт 4.5.5).
Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України № 800-VI іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Нова редакція статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», що викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх. Аналіз наведених норм, як і Закону № 800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що із прийняттям названого закону законодавець обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом. Отже, законодавцем визначено як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору. Таким чином, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Посилання в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд, на відміну від місцевого суду, безпідставно не врахував правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17 (провадження № 14-486цс18), згідно з яким відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого договору нотаріусу та залишення ним без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, свідчить, що дії приватного нотаріуса щодо реєстрації за іпотекодержателем права власності на спірну квартиру, власником якої залишалася позивач, є незаконними, не заслуговують на увагу, так як в цій постанові та у справі, яка переглядається, встановлено різні фактичні обставини. Зокрема, у справі № 199/1276/17 суди встановили, що в договорі іпотеки відсутнє застереження щодо задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, тоді як у справі, яка переглядається, в іпотечному договорі міститься відповідне застереження, яке дозволяє іпотекодержателю зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зазначено, що:
«згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).
Отже, за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».
Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті).
Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.
Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.
Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.
В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.
За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. У разі направлення іпотекодержателем іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» з одночасним повідомленням про обраний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (одним документом) слід виходити з пріоритету дотримання саме частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку».
В матеріалах справи відсутні відомості про направлення ОСОБА_3 та отримання нею письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності. 
Також ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс» не надано суду належних доказів направлення іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення кредитного зобов`язання та доказів отримання ОСОБА_3 цієї вимоги.
Вищевказане свідчить про те, що ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс» не набуло права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
Крім вищенаведеного, суд першої інстанції, перевіряючи правомірність дій державного реєстратора при реєстрації права власності на іпотечну квартиру за ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс», встановив недотримання порядку проведення державної реєстрації та порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиті в іноземній валюті».
Вищезазначений висновок судом першої інстанції прийнято з на основі повно і всебічно з`ясованих обставин.
Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв.  м для житлового будинку.
Пунктом 4 Закону передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Закон ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.
Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).
Встановивши, що квартира  АДРЕСА_6 , загальною площею 54 кв. м, яка використовується як місце постійного проживання позивачем та є предметом іпотеки у забезпечення вимог за кредитним договором від 26 листопада 2007 року, укладеного в іноземній валюті, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону № 1304-VII.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19).
Твердження скаржника про те, що у цій справі відсутні будь-які підстави для застосування Закону, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) не знайшла підстав для відступу від правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), про те, що на квартиру, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може примусово звернуто стягнення та відчужено на підставі дії Закону, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за Банком як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.
Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо того, що Закон № 1304-VII є лише правовою підставою недопущення здійснення конкретних виконавчих дій та заходів, спрямованих на примусове виконання рішень про звернення стягнення, спростовуються вищенаведеними норами матеріального права. 
Посилання ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс» на недоведеність того, що спірна квартира є єдиним житлом ОСОБА_1 колегією суддів відхиляються, оскільки спростовуються матеріалами справи.
Так, згідно з Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 травня 2019 року та від 02 серпня 2021 року іншого нерухомо майна ОСОБА_11 не має. 
Згідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.01.2017 року № 78344028 у власності ОСОБА_3 іншого майна немає, місце її проживання зареєстроване саме за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою 04-27/4-1379 про реєстрацію місця проживання особи (т. а.с. 42-43, 44).
Крім того, за даною адресою також проживає та зареєстрований малолітній син позивачки ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою 04-27/4-1380 про реєстрацію місця проживання особи (т. 1 а.с. 44).
При цьому, посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 придбано земельну ділянку, не спростовують обставин того, що іпотечна квартира використовується позивачем як місце постійного проживання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина перша, друга статті 89 ЦПК України).
Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів ст. 89 ЦПК України є прерогативою суду. 
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості та доведеності позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс».
Водночас, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , пред`явлених до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової М.Є., з огляду на наступне.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що «визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року в справі № 823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».
Оскільки приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова М.Є. є неналежним відповідачем у цій справі, позовні вимоги до неї не можуть бути задоволені, що є підставою скасування рішення у цій частині та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до приватного нотаріуса.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За приписами ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, частково знайшли своє підтвердження, у зв`язку з чим, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2021 року в частині задоволення позовних вимог до приватного нотаріуса Єгорової М.Є. підлягає скасування з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову у задоволенні позову. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2021 року в частині задоволення вимог до ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс» підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія Вектор Плюс»- задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2021 року у цій справі в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгенівни про визнання незаконним та скасування рішення – скасувати.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгенівни про визнання незаконним та скасування рішення - відмовити.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2021 року в частині задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія Вектор Плюс» про визнання незаконним та скасування рішення – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 18 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: