Справа № 460/2629/17                                Головуючий у 1 інстанції: Карпин І.М. 
Провадження № 22-ц/811/2487/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія: 3

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючої - судді Копняк С.М.,
       суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
       секретаря - Юзефович Ю.І., 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою Яворівської міської ради Львівської області на додаткове рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 травня 2021 року, ухвалене в складі головуючого судді Карпин М.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Яворівської міської ради Львівської області, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, -
в с т а н о в и в:
29 квітня 2021 року до Яворівського районного суду Львівської області надійшла заява позивача ОСОБА_1 про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у справі за позовом ОСОБА_1 до Яворівської міської ради Львівської області, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 27 квітня 2021 року позов задоволено, визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4625810100:04:001:0114 для обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0, 0458 га, що розташована у АДРЕСА_1 серії ЯГ №050624, виданого 21.06.2006 року Яворівською міською радою. Позивачем понесено витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 грн. 00 коп. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивач подав копію договору про надання правової допомоги, копію додатку № 1 до договору про надання правової допомоги, копію акту приймання виконаних робіт. Просив стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 12 000 грн. 00 коп.
       Додатковим рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 20 травня 2021 року заяву задоволено.
       Вирішено стягнути з Яворівської міської ради в користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 гривень.
       Рішення суду оскаржила Яворівська міська рада Львівської області.
       В апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, є таким, що не відповідає дійсним обставинам справи і вимогам закону.
       Так, в додатковому рішенні суд першої інстанції застосував частини третю-четверту статті 270 ЦПК України, але не дотримався цих норм, тим самим зазначив, що суд ухвалює додаткове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Як вбачається з матеріалів справи, що судом заяву позивача було отримано 29 квітня 2021року, всупереч вказаним нормам, не протягом десяти днів розглядалась справа і виносилось рішення, а значно пізніше, 10 травня 2021 року. 
Також судом першої інстанції було порушено приписи частини п`ятої статті 272 ЦПК України щодо строку направлення стороні оскаржуваного рішення. 
Як вбачається із додаткового рішення, суд посилається на договір №01/03.01.2021 року про надання правової допомоги від 03.01.2020 року, укладений між ОСОБА_1 та АО «Адвокатська компанія «Фавор» і зазначає, що замовник сплачує виконавцю винагороду в розмірі за окремою домовленістю сторін. Витрати виконавця відшкодовуються ним із винагороди, що виплачується замовником. Замовник здійснює оплату за даним договором в безготівковому порядку платіжним дорученням на розрахунковий рахунок чи готівкою в касу виконавця протягом 5-ти днів з моменту підписання акту виконаних робіт. Суд при винесенні рішення не з`ясовував, чи була здійснена оплата позивачем за надання правової допомоги протягом 5-ти днів з моменту підписання акту виконаних робіт. 
Звертає увагу і на те, що акт приймання виконаних робіт був підписаний 28.04.2021 року, тобто на день прийняття судом додаткового рішення, оплата повинна бути здійснена, а в матеріалах справи відсутні докази про оплату. Відтак, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу. 
Також, в порушення приписів частини третьої статті 137 ЦПК України не надано документу про оплату вказаних послуг, на що судом не було звернено уваги, що є також підставою для відмови у задоволенні заяви.
       Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що судом безпідставно взято до уваги дану заяву, і всупереч вимогам частини другої статті 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу покладено лише на одного із відповідачів - Яворівську міську раду, про іншого відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Львівській області нічого не згадується. Вважають, що витрати в розмірі 12 000, 00 гривень на професійну правничу допомогу на вказану суму є неспівмірними із розглядом цієї справи, надане узгодження оплати правової допомоги від 26.04.2021 року не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. На сьогоднішній день невідомо чи позивач здійснив оплату Адвокатському об`єднанню Адвокатська компанія «ФАВОР» за надані послуги правової допомоги, в матеріалах справи докази про оплату згадуваних витрат відсутні. 
Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу. Також, у порушення приписів частини третьої статті 137 ЦПК України позивач не надав суду детальний опис робіт (наданих послуг) в ході надання професійної правничої допомоги як окремий документ, що є ще однією підставою для відмови у задоволенні його заяви.
       Просить скасувати додаткове рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 травня 2021 року повністю та постановити нове рішення.
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. Зважаючи на вимоги частини другої статті 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також на те, що рішення про виклик учасників справи в судове засідання суду апеляційної інстанції для надання пояснень не приймалось, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які не з`явились.   
       Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам. 
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у пункті 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
За приписами частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною першою статті 270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21) Верховний Суд зробив висновок, що «апеляційний суд, залишаючи без змін додаткове рішення суду першої інстанції про часткове задоволення заяви про розподіл судових витрат між сторонами, виходив із того, що відповідачем не надано доказів оплати витрат на професійну правничу допомогу. При цьому мотивів ухвалення відповідного додаткового рішення судом першої інстанції, а саме щодо стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 000,00 грн., не наведено. Проте, апеляційний суд не звернув уваги на те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Тобто вказана судова практика є незмінною».
У додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, на яку посилається особа, яка подала апеляційну скаргу, викладено такі висновки: «(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; (6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково».
На обґрунтування витрат на правову допомогу позивач надав договір про надання правової допомоги та представництва інтересів № 01/03.01.2020 від 03.01.2020 року, додаток № 1 «Узгодження оплати правової допомоги» до договору про надання правової допомоги та представництва інтересів № 01/03.01.2020 від 03.01.2020 року, укладений між сторонами 26.01.2021 року на виконання умов пункту 4.1. Розділу 4 договору про надання правової допомоги та представництва інтересів, акт приймання виконаних робіт від 28.04.2021 року, в якому деталізовано перелік наданих послуг, час (тривалість) їх надання, а також їх вартість. З матеріалів справи убачається, що до винесення рішення, сторона позивача заявила про стягнення витрат на правничу допомогу, а докази їх понесення подала протягом п`яти днів після ухвалення рішення, що узгоджується з приписами частини восьмої статті 141 ЦПК України.
У цьому зв`язку, суд першої інстанції, врахувавши що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (аналогічна правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18), на підставі положень частини шостої статті 137 ЦПК України, однак цього відповідачем зроблено не було, оскільки матеріали справи не містять доказів (такі докази не долучено до апеляційної скарги), які свідчили б про неспівмірність, неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката, а укладений з ним договір та додаток № 1 до нього, містять порядок обчислення та розмір гонорару (вартість послуг).
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що при ухваленні додаткового рішення судом першої інстанції порушено вимоги процесуального законодавства щодо строку ухвалення такого рішення, а також несвоєчасного повідомлення відповідача про дату та час судового засідання, в якому було ухвалено додаткове рішення. Однак такі порушення не випливають на правильність висновків суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні. Допущені судом першої інстанції порушення усунено шляхом реалізації відповідачем права апеляційного оскарження додаткового рішення, та здійсненою апеляційним судом перевіркою усіх доводів, викладених в апеляційній скарзі, які за своєю суттю є клопотанням про зменшення розміру судових витрат – витрат на правничу допомогу.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що додаткове рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.
Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідно до частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 07 жовтня 2021 року.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, - 
п о с т а н о в и в:

       Апеляційну скаргу Яворівської міської ради Львівської області – залишити без задоволення.
Додаткове рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 травня 2021 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складений 07 жовтня 2021 року. 

Головуючий С.М. Копняк 
Судді: С.М. Бойко 
А.В. Ніткевич