ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/6934/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Головань О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  03 грудня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого-судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., за участю секретаря - Рейтаровської О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (далі - ГУ ДПС у м. Києві, відповідач) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просив:
- визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 27.12.2018 №261875-17 в частині нарахування земельного податку на суму 16356,45 грн;
- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 27.12.2018 №261875-17 про опис майна у податкову заставу.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач протиправно прийняв оскаржувані рішення, оскільки заборгованість зі сплати земельного податку, яка слугувала підставою для їхнього прийняття є неузгодженою сумою грошового зобов`язання.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.08.2021 адміністративний позов задоволено:
- визнано протиправними та скасовано податкову вимогу Головного управління ДФС у м. Києві від 27.12.2018 №261875-17 в частині нарахування земельного податку на суму 16356,45 грн; 
- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 27.12.2018 №261875-17 року про опис майна у податкову заставу; 
- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 27.03.2018 №1295097-1305-2654, згідно з яким ОСОБА_1 визначене податкове зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб за 2018 р. в розмірі 19647,26 грн.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ГУ ДПС у м. Києві подано апеляційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.
На думку апелянта суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідач, зокрема зазначає, що згідно з відомостями наявними у базі даних «Кадастр» станом на 31.05.2018, наданими Департаментом земельних ресурсів КМДА земельна ділянка, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 належить ФОП ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.
Ураховуючи зазначене, Головним управлінням ДФС у м. Києві було розраховано суму земельного податку, яка підлягала сплаті ОСОБА_1 .
Таким чином, беручи до уваги, що у позивача наявний обов`язок зі сплати земельного податку, оскаржувані рішення Головного управління ДФС у м. Києві прийняті правомірно і скасовані судом першої інстанції помилково.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач наполягає на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції та просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 24.04.2012 ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до Спільного українсько-словацького підприємства у формі ТОВ "К.Ф.М.", Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" про визнання права власності на нежилі приміщення. 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28.09.2012 р. у справі №2605/7315/12 (набрало законної сили 31.10.2012) позов задоволено: 
- розірвано угоду про надання послуг від 01.12.2011 р., укладену між ОСОБА_1 та Спільним українсько-словацьким підприємством у формі ТОВ "К.Ф.М."; 
- визнано за ОСОБА_1 право власності на нежилі приміщення за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 574,7 м2; 
- зобов`язано Комунальне підприємство "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" провести державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежилі приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 574,7 м2. 
19 листопада 2012 року Комунальне підприємство "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" провело державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно, що підтверджується витягом за №36312687. 
Згідно з нотаріально посвідченим договором доручення 1/2 частини нежитлового приміщення від 27.05.2013 р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , остання набула у власність 1/2 частини вказаного нерухомого майна. 
27 березня 2018 року Головним управлінням ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення за №1295097-1305-2654, згідно з яким ОСОБА_1 визначене податкове зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб за 2018 рік у розмірі 19647,26 грн. 
Податкове повідомлення-рішення №1295097-1305-2654 повернулося без вручення з поміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання". 
27 грудня 2018 року Головним управлінням ДФС у м. Києві винесено податкову вимогу за №261875-17, згідно з якою визначено заборгованість ОСОБА_1 станом на 26.12.2018 р. з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 270, 69 грн. штрафних санкцій та земельного податку з фізичних осіб у розмірі 16 627, 14 грн. основного платежу. 
Також 27.12.2018 контролюючим органом винесено рішення за №261875-17 про опис майна у податкову заставу, згідно з яким майно ОСОБА_1 передане у податкову заставу.
Уважаючи зазначені рішення відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутній обов`язок зі сплати земельного податку, оскільки ним не оформлено, в установленому законом порядку право власності на земельну ділянку на якій знаходиться вказане нерухоме майно.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права, обов`язки платників податків та зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).
Підпунктами 14.1.72, 14.1.73  п.14.1 ст.14 ПК  України  визначено, що земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Відповідно до пп. 269.1.1,269.1.2  п. 269.1 ст.269, пп.  270.1.1 п.270.1 ст.270 ПК  України, платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Пунктом 287.7 статті 287 ПК  України визначено, при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території, сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.
Положеннями цієї ж норми закону в редакції, що діяла до 01.01.2015 року, законодавець пов`язував обов`язок сплати податку за земельні ділянки з датою державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке розташоване на такій земельній ділянці.
Приписами частин першої та другої статті 120, статей 125,  126 ЗК  України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Право власності на земельну ділянку, а також право користування земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, визначений положеннями ст. 377 ЦК  України.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач. Обов`язок сплати цього податку для платника у різні періоди часу був пов`язаний з різними подіями, а саме до 01.01.2015 року виникав з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке розташоване на такій земельній ділянці, а після 01.01.2015 року виникає з моменту державної реєстрації права власності та користування на таку земельну ділянку.
Якщо ж особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Отже, за вказаного правового регулювання з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду. 
Аналіз наведених вище правових норм свідчить на користь висновку, що фізична особа-власник жилого будинку, будівлі або споруди є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. 
Оскільки позивач є власником нежитлових будівель за адресою: АДРЕСА_1 незважаючи на те, що останній не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під зазначеними спорудами, виходячи з принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. 
Будь-яких доказів на підтвердження наявності пільг щодо сплати земельного податку для фізичних осіб, передбачених статтею 281 ПК України, позивачем не подано.
Таким чином, посилання суду першої інстанції, як на підставу для висновку про відсутність у позивача обов`язку зі сплати земельного податку, на положення пункту 287.6 статті 287 ПК України (в редакції, чинній з 01 січня 2015 року), згідно з яким при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, є необґрунтованими.
Ураховуючи те, що позивач набув право власності на зазначений об`єкт нерухомості до зміни (в січні 2015 року) правового регулювання пункту 287.6 статті 287 ПК України, у нього виник обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку саме з моменту набуття права власності на відповідні об`єкти нерухомого майна і такий обов`язок продовжує існувати, незважаючи на зміну правового регулювання пункту 287.6 статті 287 ПК України.
Аналогічного висновку щодо тлумачення наведених законодавчих норм дійшов і Верховний Суд у постановах від 14 травня 2019 року у справі № 826/13773/16, від 12 березня 2019 року у справі №826/11633/16, від 19 червня  2018 року у справі №826/8009/16, від 06 листопада 2020 року у справі №826/10186/17.
У такому разі, при вирішенні справи по суті суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм права, яке є підставою для скасування, ухваленого рішення.
Разом з тим, надаючи правову оцінку оскаржуваним рішенням відповідача, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне.
Пунктом 286.6 статті 286 ПК України встановлено, що за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі. За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.
Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи згідно з нотаріально посвідченим договором дарування 1/2 частини нежитлового приміщення від 27.05.2013 р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , остання набула у власність 1/2 частини вказаного нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже, контролюючий орган був зобов`язаний здійснити вирахування пропорційної частки прибудинкової території, яка припадає на позивача, і враховуючи це здійснити розрахунок розміру земельного податку, який підлягає сплаті.
Разом з відзивом на позовну заяву до матеріалів справи відповідачем додано розрахунок розміру земельного податку, на підставі якого прийнято податкове повідомлення-рішення від 27.03.2018 за №1295097-1305-2654, не сплата за яким і стала підставою для прийняття оскаржуваних позивачем рішень.
Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що у вказаному розрахунку відсутні відомості щодо проведення розрахунку щодо визначення розміру земельного податку з урахуванням частки позивача, оскільки як зазначено вище, нежитлові приміщення знаходяться у спільній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Колегія суддів зазначає, що такі обставини позбавляють суд можливості провести перевірку дотримання відповідачем вимог пункту 286.6 статті 286 ПК України та належно встановити правильність розрахунку суми податкового зобов`язання.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірності прийнятих ним рішень щодо визначення позивачу податкового зобов`язання зі сплати земельного податку за 2018 рік у розрахованому контролюючим органом розмірі, з огляду на що оскаржувані рішення є протиправними та підлягають скасуванню.
Під час розгляду справи по суті суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для виходу за межі позовних вимог та, з метою повного і ефективного захисту прав позивача, визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення від 27.03.2018 р. за №1295097-1305-2654.
Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Отже, колегія суддів не вбачає у таких діях суду першої інстанції порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Водночас суд першої інстанції під час розгляду цієї справи вказаного дотримався не в повній мірі, оскільки задоволення позовних вимог ґрунтувалося на неправильному застосуванні норм права.
За правилами статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
Відповідно до частини другої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Ураховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог підлягає зміні в частині мотивів його ухвалення.
Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві задовольнити частково. 
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя                                           І.О.Лічевецький

Суддя                                                              В.П.Мельничук 

Суддя                                                              О.М.Оксененко