Постанова 
Іменем України 
 
28 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 640/24549/18
провадження № 61-3101ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 травня 2020 року у складі судді Губської Я. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 07 грудня 
2020 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду 
м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилалась на те, що з 2012 року вона 
та ОСОБА_3 почали проживати разом однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, вести спільне господарство, а з грудня 2014 році вони почали разом знімати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Під час проживання однією сім`єю 6 липня 2016 року ОСОБА_3 як фізична особа - підприємець (далі - ФОП) уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Компания «СОЛЛИ ТОРГОВАЯ ПЛОЩАДКА 1» (далі - 
ТОВ «Компанія «СОЛЛИ ТОРГОВАЯ ПЛОЩАДКА 1») договір № 116/с про передачу ОСОБА_3 за плату ексклюзивних прав на суборенду торгівельного об`єкту площею 99,00 кв. м, будівельний номер 52/р за адресою: 
АДРЕСА_2 .
 
Згодом ОСОБА_3 уклав договір суборенди від 14 грудня 2016 року 
№ 0099/11-16 на торгівельний павільйон площею 9,0 кв. м, який знаходиться 
за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Надалі 20 листопада 2017 року ОСОБА_3 як ФОП видав нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_4 і останній на підставі цієї довіреності уклав з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 (далі - 
ФОП ОСОБА_5 ) договір суборенди № 0019/11-18 торговельного павільйону площею 9,0 кв. м за адресою: 
АДРЕСА_2 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер і вона звернулася до Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право 
на спадщину з підстав ненадання підтверджуючих документів про наявність зареєстрованого шлюбу або шлюбних відносин із спадкодавцем ОСОБА_3 .
 
Враховуючі вказані обставини, ОСОБА_1 просила у судовому порядку встановити факт свого проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 з 2012 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити, що її частка у праві спільної сумісної власності на майнові права за договором від 06 липня 2016 року № 116/с (ексклюзивні права на суборенду торгового об`єкта) становить 1/2 частину; визнати за нею право власності на 1/2 частину майнових прав за договором від 06 липня 2016 року № 116/с (ексклюзивні права на суборенду торгового об`єкту) у порядку спадкування.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, 
з яким погодився апеляційний суд, зазначив, що під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 не надала суду достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона та померлий ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка з 2012 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 
та не перебували при цьому у будь-якому іншому шлюбі.
 
Суд встановив, що у ОСОБА_3 є спадкоємець першої черги, який був зареєстрованим з ним за однією адресою, та вважав недоведеним факт належності ОСОБА_3 права на суборенду торгівельних об`єктів на підставі договорів від 06 липня 2016 року № 116/с, від 14 грудня 2016 року № 0099/11-16, від 01 грудня 2017 року № 0019/11-18, вказував про те, що у ОСОБА_3 відсутнє право власності на спірні торговельні об`єкти.
 
Суд дійшов висновку про те, що немає правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про те, що її частка у праві спільної сумісної власності на майнові права за договором від 06 липня 2016 року № 116/с становить1/2 частку, як немає і правових підстав для визнання за нею права власності на 1/2 частку майнових прав за договором від 06 липня 2016 року 
№ 116/с у порядку спадкування за законом.
 
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова 
від 28 травня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду 
від 07 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень зазначає те, 
що суди застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 30 листопада 2020 року 
у справі № 638/20596/16.
 
Посилається на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, які свідчать про доведеність обставин спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
 
Касаційна скарга містить клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступити від висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду 
від 17 червня 2020 року у справі № 755/18012/16 (провадження № 61-40658св18), від 15 серпня 2020 року у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18), від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19), від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15 (провадження № 61-2080св18), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16 (провадження 
№ 61-11607св18).
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу 
до касаційного суду не направили.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 640/24549/18, витребувано її з Київського районного суду м. Харкова.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 вересня 2021 року справу призначено судді-доповідачеві Бурлакову С. Ю. Повторний автоматизований розподіл здійснено 
у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_6 .
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .
 
Згідно з відповіддю Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області від 08 травня 2019 року після ОСОБА_3 відкрито спадкову справу № 426/2018. Із заявами про відкриття спадщини протягом визначеного законом шестимісячного строку звернулись ОСОБА_1 та син померлого ОСОБА_2 , який був зареєстрований з померлим за однією адресою. 
 
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 липня 2018 року 
№ 2189/02.31 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право 
на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказувала що вони 
із ОСОБА_3 з 2012 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали однією сім`єю як чоловік та дружина.
 
На підтвердження підстав позову ОСОБА_1 надавала фотокартки про спільний відпочинок у березні 2013 року, фото із зустрічей в офісах з іншими особами, квитанції про поповнення її телефону ОСОБА_3 у період з лютого 2016 року до листопад 2017 року, придбання абонементів в один спортивний клуб та відомості про підключення інтернету невідомою особою в квартирі 
за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Обґрунтовуючи обсяг майна, на яке, на думку позивачки, вона має право 
в порядку спадкування, посилалась на договір від 06 липня 2016 року № 116/с про передачу ОСОБА_3 за плату ексклюзивних прав на суборенду торговельного об`єкту площею 99,00 кв. м, будівельний номер 52/р за адресою: АДРЕСА_2 , договорів суборенди від 14 грудня 
2016 року № 0099/11-16 щодо торговельного павільйону площею 9,0 кв. м 
за адресою: АДРЕСА_2 , договір суборенди 
від 01 грудня 2017 року № 0019/11-18 щодо торговельного павільйону площею 9,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Суд встановив, що за змістом договору від 06 липня 2016 року № 116/с про передачу за плату ексклюзивних прав на суборенду торговельного об`єкта площею 99,00 кв. м, будівельний номер 52/р за адресою: 
АДРЕСА_2 , договорів суборенди від 14 грудня 2016 року 
№ 0099/11-16 на павільйон за адресою: АДРЕСА_2 , договору від 01 грудня 2017 року № 0019/11-18 щодо торговельного павільйону площею 9,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 , стороною цих договорів є ФОП ОСОБА_7 .
 
Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на торговельні об`єкти за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 не зареєстровано.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - 
ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод 
чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції 
в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частинами першою, другою статті 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований 
у державному органі реєстрації актів цивільного стану.
 
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права 
та обов`язки.
 
У частині першій статті 36 СК України визначено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя, проживання однією сім`єю жінки 
та чоловіка без шлюбу не є підставою для автоматичного виникнення в них прав та обов`язків подружжя.
 
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу 
є спеціальною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.
 
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
 
Для визначення осіб як таких, що проживають однією сім`єю, але 
не перебувають у шлюбі між собою, та для вирішення між такими особами майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
 
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
 
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є доведення обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин.
 
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.
 
Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
 
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування 
є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
 
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими 
і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
 
У цій справі предметом позову є визнання спільною сумісною власністю подружжя майна (майнових прав) відповідно до договору від 06 липня 2016 року № 116/с (ексклюзивні права на суборенду торгового об`єкту), набутого під час спільного проживання та визначення частки майна позивача у цьому майні.
 
Суди, встановивши відсутність доказів ведення ОСОБА_1 
та ОСОБА_3 спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав 
та обов`язків, створення (придбання) сторонами спірних майнових прав 
за договором ексклюзивні права на суборенду торгового об`єкту внаслідок спільної праці, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для надання такому майну правового статусу спільної сумісної власності.
 
Касаційний суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц (провадження № 61-2080св18), а посилання на періодичний спільний відпочинок не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у розумінні статті 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї (постанова Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18).
 
Варто зазначити, що вказана судова практика є сталою та незмінною, до того 
ж залежить від наданих сторонами доказів, і при доведеності позивачем факту ведення спільного господарства належними та допустимими доказами може бути підставою для задоволення позову.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, 
що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального 
і процесуального права та зводяться до незгоди особи, яка подала касаційну скаргу, з висновками судів та переоцінки доказів у справі, що відповідно 
до статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
 
Інші доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги 
та були обґрунтовано відхилені судом апеляційної інстанції, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
Щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 заявила клопотання про передачу справи 
№ 640/24549/18 за її позовом до ОСОБА_2 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, мотивоване необхідністю відступу від висновків, викладених 
у постановах від 17 червня 2020 року у справі № 755/18012/16-ц (провадження 
№ 61-40658св18), від 15 серпня 2020 року у справі № 588/350/15 (провадження 
№ 61-30273св18), від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19).
 
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або 
за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України) 
із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні. 
 
Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи № 640/24549/18 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки наведені ОСОБА_1 аргументи необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у рішенні, є безпідставними.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки такі судові рішення 
є законними та обґрунтованими, прийняті з дотриманням вимог процесуального та матеріального закону, а доводи касаційної скарги висновків судів 
не спростовують.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної 
чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 травня 2020 року 
та постанову Харківського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	В. М. Коротун  	
 	М. Є. Червинська