ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 жовтня 2021 року           справа №200/4290/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів  Гаврищук Т.Г., Сіваченка І.В.,  розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу   Шкварка Андрія Володимировича в інтересах ОСОБА_1  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 р.  (рішення у повному обсязі складено та підписано 12 липня 2021 у м. Слов`янськ) у справі  № 200/4290/21 (головуючий І інстанції суддя Троянова О.В.)  за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління ДПС у Донецькій області   про скасування листа-вимоги про сплату заборгованості,

                                                ВСТАНОВИВ:

Позивач,    ОСОБА_1 , через свого представника  Шкварка А.В.  у квітні 2021  звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до  Головного управління ДПС у Донецькій області, в якому просив суд скасувати листа-вимогу про сплату заборгованості по сплаті єдиного соціального внеску за період жовтень 2014 - травень 2019 року в сумі 27 686,21 грн. (а.с. 1-6).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року у справі  № 200/4920/21  відмовлено у задоволенні позовних вимог (а.с. 42-44).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуваний лист відповідача від 15.03.2021 не є податковою вимогою в розумінні Податкового кодексу України та Порядку № 610; зазначений лист не відповідає обов`язковим реквізитам, встановленим для податкової вимоги; позивач  працював  в ПОГ «Херсонпроммонтаж» в період з 09.08.2016 по 30.09.2017 і в ПАТ «Укртелеком» в період з 03.11.2017 по 08.11.2019; Закон № 2464 не містить норм щодо обов`язку фізичної особи-підприємця сплачувати єдиний внесок  у разі, коли такою особою фактично не ведеться підприємницька діяльність.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто у письмовому провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , був зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця у період з 18.01.2007 по 22.05.2019 року, перебуває на обліку Головного управління ДФС у Донецькій області (Маріупольське управління, Північна ДПІ) як платник єдиного внеску.
На звернення позивача про роз`яснення нарахування єдиного внеску відповідач надав відповідь листом від 15.03.2021 року №7805/6/05-99-24-13, з якої вбачається, що позивач перебував на обліку в Північній ДПІ Маріупольського управління Головного управління ДПС у Донецькій області з 18.01.2007 року по 22.05.2019 року. Згідно з АІС «Податковий блок» в інтегрованій картці платника податків в автоматичному режимі за період з 01.07.2014 по 22.05.2019 року відображено нарахування єдиного внеску у сумі 27 686,21 грн. (а.с. 23-24).
Не погодившись з цією відповіддю, позивач звернувся до суду. 
При вирішенні справи  суд виходить з наступного. 
Статтею 67 Конституції України встановлений обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.
У разі коли у платника податків виник податковий борг, відповідно до п. 59.1 ст. 59 Податкового кодексу України контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.
За змістом абз. 2 п. 59.3 ст. 59 Податкового кодексу  України податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення податкового боргу та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.
Наказом Міністерства фінансів України від 30.06.2017 року № 610 затверджено Порядок направлення податковими органами податкових вимог платникам податків (далі - Порядок).
Пунктом 5 Порядку затверджено форму податкової вимоги для платника фізичної особи-підприємця (додаток 2).
Позивач оскаржує лист-вимогу Головного управління ДПС у Донецькій області від 15.03.2021 року №7805/6/05-99-24-13, яким йому роз`яснено про підстави утворення недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску.
Суд зазначає, що лист-вимога Головного управління ДПС у Донецькій області від 15.03.2021 року № 7805/6/05-99-24-13  не відповідає обов`язковим реквізитам, встановленим для податкової вимоги.
Оскаржуваний лист Головного управління ДПС у Донецькій області від 15.03.2021 року № 7805/6/05-99-24-13 не є податковою вимогою в розумінні Податкового кодексу України та Порядку направлення податковими органами податкових вимог платникам податків, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 30.06.2017 року № 610. Оскаржуваний лист носить інформаційний характер про підстави утворення недоїмки зі сплати єдиного внеску та її розмір.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За  положеннями ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому […] хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Частиною 1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України занотовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Таким чином до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Разом з тим, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб`єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.
При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
З огляду на викладене, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи, шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що   лист Головного управління ДПС у Донецькій області від 15.03.2021 року № 7805/6/05-99-24-13, який оскаржується позивачем, не є юридично значимим для позивача, оскільки не має безпосереднього впливу на суб`єктивні права та обов`язки позивача, шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов`язку.
Відтак, лист Головного управління ДПС у Донецькій області від 15.03.2021 року № 7805/6/05-99-24-13 безпосередньо не порушує права та інтереси позивача, оскільки лист інформаційного характеру не створює жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни чи припинення прав платника податків, а тому не є актом індивідуальної дії у розумінні статті 17 КАС України. Компетенція адміністративних судів на цей спір не поширюється, а тому  відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині поданого позову.
Позивач не позбавлений можливості оскаржити до суду податкову вимогу.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положення ст. 139 КАС України визначають, що розподіл судових витрат не здійснюється.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду не вбачається.  
Керуючись ст. ст. 195, 205, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,  
                                                               
                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  Шкварка Андрія Володимировича в інтересах ОСОБА_1  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 р.   -  залишити без задоволення.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 р.    у справі  № 200/4290/21   - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не  підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Повне  судове  рішення  складено 25 жовтня 2021 року.

Колегія суддів:                                                                                 Г.М. Міронова
                                                                                                                                                  
                                                                                                         Т.Г. Гаврищук                                                                                                                      

                                                                                                         І.В. Сіваченко