ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/2033/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №699/320/21 Категорія: 310020000 	Літвінова Г. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       09 грудня 2021 року 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 26 травня 2021 року (повний текст складено 07 червня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення неустойки у вигляді пені за прострочення сплати аліментів, –

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом.
В обгрунтування позовних вимог позивачка вказала, що рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 31 березня 2014 року ухвалено стягувати з відповідача на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій грошовій сумі. На виконання рішення суду видано виконавчий лист, який пред`явлено до примусового стягнення. Проте відповідач виплати здійснював нерегулярно, а з 2017 року взагалі припинив сплачувати аліменти.
За розрахунками позивачки загальна сума заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів складає 43 263,70 грн., а загальний розмір пені за прострочення сплати аліментів складає 163 352,00 грн.
На підставі ч. 1 ст. 196 СК України, просила стягнути з відповідача пеню у розмірі 100 % розміру заборгованості, а саме 43 263,70 грн.
Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 26 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Судом вказано на те, що рішення суду про стягнення аліментів із відповідача останнім належним чином не виконується, внаслідок чого за останнім станом на 01 березня 2021 року обліковується заборгованість зі сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 у розмірі 43 263,70 грн. Поважні причини для несплати аліментних зобов`язань судом не встановлені, вина відповідача у встановленому законом порядку не спростована, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування приписів ст. 196 СК України.
При ухваленні рішення суд першої інстанції погодився із наявним у справі розрахунком пені за несплату аліментів за період 01 лютого 2014 року до 01 березня 2021 року, відповідно до якого розмір пені складає 163 352,00 грн. та прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути пеню від суми несплачених аліментів, розмір якої суд визначив з урахуванням положень ст. 196 СК України, тобто не більше 100 відсотків суми заборгованості по сплаті аліментів.
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач оскаржив його до суду апеляційної інстанції.
У скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що він, як добросовісний громадянин та батько своєї дитини, не ухилявся від сплати аліментів, оскільки ще до початку примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів (з 19 лютого 2014 року) почав їх сплачувати. Заборгованості по аліментах у нього не виникало і не було, а виконавчий лист було повернуто 30 березня 2017 року за заявою стягувача. Виконавче провадження було відновлено тільки у 2021 році коли позивачка знову подала виконавчий лист на примусове виконання. Таким чином для відповідача абсолютно не зрозуміло на яких правових підставах були задоволені позовні вимоги позивача щодо стягнення неустойки, оскільки відповідальність за ст. 196 СК України настає лише у випадку наявності вини, а скаржник сплачував аліменти, які було призначено рішенням суду, у повному обсязі.
Крім того ОСОБА_1 зазначає, що він неодноразово висилав грошові перекази на різні суми, але спочатку позивачка відмовлялася їх отримувати, посилаючись на те, що вона нічого не бажає отримувати від відповідача.
Апелянт вважає, що позивачкою створюються штучні умови для того, щоб утримувати неправомірні нарахування пені за утворену заборгованість. 
Апелянт також посилається на те, що його колишня дружина, як йому достовірно відомо, проживала та проживає окремо від дитини, а саме знаходиться за кордоном, а дитина проживала та проживає разом із бабусею та дідусем, тому у відповідача виникає питання на користь кого він повинен сплачувати аліменти, якщо мати дитини не перебуває в Україні.
ОСОБА_1 також в апеляційній скарзі зазначає про те, що на даний час у суді знаходиться на розгляді справа щодо усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні дитини з батьком, який проживає окремо від неї. Підставою такого позову стало те, що він неодноразово приїжджав до дитини, проте йому чинилися перешкоди у побаченні з нею, що свідчить про те, що відповідач жодним чином не ухилявся від виконання свого батьківського обов`язку.
Крім того апелянт вважає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не було враховано наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатної дружини, батьків (у відповідача є донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
Наведені обставини, на переконання апелянта, повинні були мати для районного суду суттєве та вирішальне значення для вірного вирішення справи відповідно до закону.
Разом з тим оскаржуване судове рішення прямо суперечить нормам закону, на які посилається суд першої інстанції. 
Таким чином оскільки судом першої інстанції надано невірну оцінку доказам у справі, не встановлено належним чином обставин, що мають значення для справи, факти, викладені в оскаржуваному судовому рішення є невірними, що спростовуються відповідними доказами, такі порушення є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на те, що суд першої інстанції прийняв обгрунтоване та законне рішення стосовно стягнення з апелянта неустойки та вказане рішення не підлягає до скасування.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З матеріалів справи встановлено, що 03 серпня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб відділом ДРАЦС Святошинського РУЮ в м. Києві. У шлюбі у сторін народилася спільна дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).
Відповідно до рішення Корсунь – Шевченківського районного суду Черкаської області від 29 квітня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.
Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 31 березня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі, що становить 350,00 грн., щомісячно до досягнення дитиною повноліття та аліменти на утримання ОСОБА_2 до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі 250,00 грн. Станом на дату розгляду цієї справи вказане рішення суду є чинним (а.с. 9-12).
На виконання вказаного рішення постановою державного виконавця відділу ДВС Святошинського районного управління юстиції в м. Києві 27 червня 2014 року відкрито виконавче провадження (а.с. 55 зв.).
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи у період з 19 лютого 2014 року до 26 жовтня 2016 року відповідач сплачував аліменти на утримання дитини, хоча і не в повному обсязі.
Постановою державного виконавця відділу ДВС Святошинського районного управління юстиції в м. Києві від 30 березня 2017 року за заявою стягувача ОСОБА_2 повернуто виконавчий лист (а.с. 56).
Також судом встановлено та не заперечується сторонами, що виконавче провадження щодо примусового стягнення аліментів на утримання дочки за заявою позивача знову було відкрито у 2021 році.
У позовній заяві позивачка вказувала, що починаючи з моменту подання виконавчого листа до виконання відповідач здійснював регулярні виплати, а починаючи з 2017 року не сплачує виплати по виконавчому провадженню повністю, внаслідок чого утворилася заборгованість, неустойка по якій і є предметом даного спору.
До даних правовідносин застосовуються такі норми законодавства.
Відповідно до ст. 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а за змістом ст. 181 СК України такий обов`язок може бути реалізовано у виді щомісячної (тобто періодичної чи систематичної) сплати аліментів.
Згідно з ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості по аліментам з вини особи, яка зобов`язана їх сплачувати за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц вказала, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.
За положеннями ст. 181 СК України аліменти є періодичним платежем та повинні сплачуватися платником кожного місяця. У разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки за ст. 196 СК України.
Зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.
Також згідно з п. 22 постанови Пленуму ВС України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.
Станом на 01 березня 2021 року державним виконавцем Святошинського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції України при здійсненні примусового виконання виконавчого листа № 699/171/14-ц/194 від 17 червня 2014 року виданого Корсунь-Шевченківським районним судом Черкаської області про стягнення з ОСОБА_1 аліментів було розраховано заборгованість у розмірі 43 263,70 грн. (а.с. 18-20).
За розрахунком позивачки з урахуванням ч. 1 ст. 196 СК України, яка містить визначення максимальної суми пені у розмірі 100 % заборгованості, стягненню з відповідача підлягає пеня у межах суми заборгованості, тобто у сумі 43 236,70 грн.
Судом при обчисленні пені брався розрахунок державного виконавця від 19 березня 2021 року.
Відповідач зазначав, що повністю не погоджується із проведеним розрахунком заборгованості, оскільки він не відмовлявся, завжди добровільно сплачував аліменти на утримання своєї дочки ОСОБА_3 .
Перевіряючи доводи апелянта та його заперечення в цій частині, апеляційний суд враховує, що проплати відповідача, на підтвердження яких останнім були надані квитанції з «Укрпошти» за 2014-2016 роки мають відображення у вказаному розрахунку.
Надані апелянтом повідомлення про надходження грошових переказів від 12 квітня 2017 року №№ 124, 125 не є належними та допустимими доказами щодо отримання позивачкою грошових коштів в рахунок сплати аліментних зобов`язань, тому не спростовують розрахунку державного виконавця в частині не зарахування оплат по таких грошових переказах за квітень 2017 року. 
Вказаний розрахунок заборгованості зроблений державним виконавцем станом на 01 березня 2021 року, позовну заяву ОСОБА_2 скерувала до суду 14 квітня 2021 року, тому грошові перекази, про які вказує відповідач, які проводилися ним на ім`я ОСОБА_2 починаючи з травня по вересень 2021 року правового значення у даному спорі не мають.
Таким чином визначений судом розрахунок заборгованості за аліментними зобов`язаннями відповідає наявним у матеріалах справи доказам та не спростований відповідачем належними та допустимими доказами.
Розмір та порядок розрахунку пені, яка нарахована на таку заборгованість та визначена місцевим судом, визначений з дотриманням положень частини першої статті 196 СК України та узгоджується з наведеним вище правовим висновком Великої Палати Верховного Суду щодо порядку обрахування неустойки (пені). Іншого розрахунку відмінного від розрахунку суду першої інстанції відповідач не надав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як у відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі ОСОБА_1 наполягає на відсутності своєї вини у виникнення заборгованості по аліментам та на умислі самої позивачки щодо утворення такої заборгованості.
Проте за встановлених обставин цієї справи апеляційний суд не може погодитися з доводами скаржника про те, що заборгованість по аліментах в нього виникла за відсутності вини, виходячи з такого.
Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.
На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.
Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.
Відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Апелянт, заперечуючи наявність своєї вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, вказує на те, що позивачка добровільно 30 березня 2017 року вирішила повернути виконавчий лист без виконання, тому звернулася до Святошинського районного відділу ДВС м. Києва на підставі п.1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Тобто, на переконання апелянта, саме у зв`язку із добровільною відмовою стягувача від примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів у відповідача виникла заборгованість із їх сплати у розмірі 43 236,70 грн.
Відповідно до частини третьої статті 12 Закону Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.
Таким чином апеляційний суд погоджується з висновком районного суд щодо того, що відкликання позивачем виконавчого листа з примусового виконання жодним чином не звільняло відповідача від обов`язку виконувати приписи рішення суду (яке набрало законної сили) щодо надання відповідачем грошових коштів на утримання своєї дочки ОСОБА_5 , та про існування якого безумовно було відомо відповідачу.
Повернення виконавчого документа стягувачу за її заявою не припиняє права стягувача у майбутньому звернутися до виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання повернутого раніше виконавчого документа за відсутності сплати боржником аліментів на утримання дитини згідно із судовим рішенням.
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 27 квітня 2021 року у справі № 343/1577/18,
Спроба відповідача 12 квітня 2017 року перерахунку грошових коштів в рахунок сплати аліментних зобов`язань не спростовує вини відповідача щодо невнесення періодичних платежів у періоди з листопада 2016 по березень 2017 року, та з травня 2017 року по лютий 2021 року. 
Вина відповідача щодо виникнення аліментної заборгованості та наявність підстав для нарахування неустойки на таку заборгованість означеними вище аргументами апелянта не спростована.
Встановивши, що ОСОБА_1 припинив виплату аліментів за рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 31 березня 2014 року, вина у виникненні заборгованості відповідачем не спростована, районний суд дійшов вірного висновку про стягнення неустойки в межах розміру, обмеженого ч.1 ст.196 СК України.
Підстав для зменшення розміру неустойки виходячи з положень ч. 2 ст. 196 СК України (виходячи з матеріального та сімейного стану платник аліментів) судом не встановлено.
Посилання апелянта на добровільні перекази грошових коштів починаючи з травня 2021 року не спростовують вину відповідача та факту ухилення ОСОБА_1 від сплати періодичних платежів за аліментними зобов`язаннями, оскільки такі оплати виходять за межі періоду, за який стягується неустойка.
Будь-яких інших незалежних від платника причин, внаслідок яких утворилася заборгованість за виконання рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 31 березня 2014 року, відповідачем не доведено.
Аргументи апелянта щодо наявності в нього на утриманні іншої дитини колегією суддів відхиляються, оскільки розмір щомісячних платежів вже визначений рішенням суду, яке набрало законної сили. Зміна розміру аліментів на підставі ст. 192 СК України не є предметом даного спору.
Доводи апелянта щодо його сумнівів у тому з ким на даний час проживає дитина та відповідного і його обов`язку щодо сплати аліментів на користь матері дитини колегією суддів відхиляються, оскільки припинення сплати аліментів за наявності обгрунтованих підстав для такого припинення також не є предметом даного спору.
Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 35, 141, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської областівід 26 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді