ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 листопада 2021 р.	Справа № 820/3914/17 	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Перцової Т.С. ,
за участю секретаря судового засідання Севастьянової А.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Міністерства оборони України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 (суддя: Горшкова О.О., м. Харків, повний текст складено 18.12.2020) по справі № 820/3914/17
за позовом           ОСОБА_1  
до          Міністерства оборони України ,          Військової частини НОМЕР_1 ,          Генерального штабу Збройних Сил України                  
про скасування наказу, зобов`язання поновити на військовій службі та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі по тексту - відповідач-1, МО України), Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту – відповідач-2), Генерального штабу Збройних Сил України (далі по тексту – відповідач-3), в якому просить суд:
- скасувати пункт 10 Наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 № 99КП "Про причини та умови виникнення надзвичайної події у військовій частині НОМЕР_1 (місто Балаклія)" та притягнення до дисциплінарної відповідальності" із змінами внесеними наказом Міністра оборони України від 22.06.2017 № 117 КП "Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 № 99КП" в частині притягнення головного інженера - заступника командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності - звільнення з військової служби за службовою невідповідальністю;
- зобов`язати Міністерство оборони України поновити ОСОБА_1 на військовій службі та посаді, яку він займав до реалізації Наказу Міністра оборони України від 22.05.2017 № 99КП "Про причини та умови виникнення надзвичайної події у військовій частині НОМЕР_1 (місто Балаклія)" та притягнення до дисциплінарної відповідальності" із змінами внесеними наказом Міністра оборони України від 22.06.2017 № 117 КП "Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 № 99КП";
- зобов`язати Міністерство оборони України виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час, починаючи з моменту звільнення до моменту поновлення на військовій службі, з урахуванням передбачених законодавством України надбавок, премій, індексації грошового забезпечення і т.ін.;
- стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 1 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2018 по справі № 820/3914/17, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2018, адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про скасування наказу, зобов`язання поновити на військовій службі та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу задоволено частково. Скасовано п.10 Наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 № 99КП "Про причини та умови виникнення надзвичайної події у військовій частині НОМЕР_1 (місто Балаклія)" та притягнення до дисциплінарної відповідальності" із змінами внесеними наказом Міністра оборони України від 22.06.2017 № 117 КП "Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 № 99КП" в частині притягнення головного інженера - заступника командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності - звільнення з військової служби за службовою невідповідальністю. Поновлено ОСОБА_1 на військовій службі та посаді, яку він займав до реалізації Наказу Міністра оборони України від 22.05.2017 № 99КП "Про причини та умови виникнення надзвичайної події у військовій частині НОМЕР_1 (місто Балаклія)" та притягнення до дисциплінарної відповідальності" із змінами внесеними наказом Міністра оборони України від 22.06.2017 року № 117 КП "Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 № 99КП". Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу починаючи з 31.08.2017 по день фактичного поновлення на посаді. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу починаючи з 31.08.2017 по день фактичного поновлення на посаді звернуто до негайного виконання. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.12.2019 по справі № 820/3914/17, касаційну скаргу Міністерства оборони України - задоволено частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2018 по справі № 820/3914/17 та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2018 по справі № 820/3914/17 скасовано. Справу № 820/3914/17 направлено на новий розгляд до суду першої інспекції.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 по справі № 820/3914/17 адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 , Генерального штабу Збройних Сил України про скасування наказу, зобов`язання поновити на військовій службі та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу - задоволено частково.
Скасовано п.10 Наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 року № 99КП "Про причини та умови виникнення надзвичайної події у військовій частині НОМЕР_1 (місто Балаклія)" та притягнення до дисциплінарної відповідальності" із змінами внесеними наказом Міністра оборони України від 22.06.2017 року № 117 КП "Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 № 99КП" в частині притягнення головного інженера - заступника командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності - звільнення з військової служби за службовою невідповідністю.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 по справі № 820/3914/17 та ухвалити нове рішення, яким:
- зобов`язати Міністерство оборони України поновити ОСОБА_1 на військовій службі та посаді, яку ОСОБА_1 займав до реалізації Наказу Міністра оборони України від 22.05.2017 року № 99КП "Про причини та умови виникнення надзвичайної події у військовій частині НОМЕР_1 (місто Балаклія)" та притягнення до дисциплінарної відповідальності" із змінами внесеними наказом Міністра оборони України від 22.06.2017 № 117 КП "Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 № 99КП" або рівнозначній;
- зобов`язати Міністерство оборони України виплатити ОСОБА_1 невиплачене грошове забезпечення з моменту звільнення до моменту поновлення на військовій службі, з урахуванням передбачених законодавством України надбавок, премій, індексації грошового забезпечення і т.ін..
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що оскільки судом першої інстанції визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства оборони України про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності – звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, тобто встановлено порушення з боку суб`єкта владних повноважень – Міністерства оборони України, прав та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, а саме права на проходження військової служби за укладеним контрактом та отримання відповідно до законодавства грошового та матеріального забезпечення, вважає, що відмова суду першої інстанції в задоволенні вимог позивача, пов`язаних з поновленням його на військовій службі та виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу суперечить завданням судочинства та чинному законодавству України. Вказує, що виплата грошового та матеріального забезпечення за час вимушеного внаслідок незаконного звільнення прямо передбачена законодавством України та, відповідно до правової позиції Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 369/10046/18, є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Таким чином, позивач вважає, що ефективним способом захисту порушених прав та інтересів є поновлення його на військовій службі та виплата грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.
Відповідач-1, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 по справі № 820/3914/17 та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що 23.04.2017 у Військовій частині НОМЕР_1 (місто Балаклія) сталася надзвичайна подія, унаслідок якої виникла загроза життю та здоров`ю населення, постраждали цивільні люди, завдано істотну майнову шкоду та виникли інші тяжкі наслідки. У зв`язку із безвідповідальним ставленням позивача до виконання своїх службових обов`язків щодо належного збереження озброєння, ракет і боєприпасів, створення умов, що гарантують безпеку населення, постраждали цивільні люди, завдано істотну майнову шкоду та виникли інші тяжкі наслідки, ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з військової служби за військовою невідповідністю, про що свідчить наказ Міністерства оборони України від 22.05.2017 № 99КП "Про причини та умови виникнення надзвичайної події у військовій частині НОМЕР_1 (місто Балаклія)". В подальшому, реалізовуючи наказ про притягненням позивача до дисциплінарної відповідальності, ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас через службову невідповідність. Так, представник відповідача зазначив, що притягненню позивача до дисциплінарної відповідальності передувало службове розслідування, яким повно, всебічно та об`єктивно перевірено всі обставини, які мали місце 23.04.2017 у Військовій частині НОМЕР_1 . Зазначає, що до позивача застосовано не найвищу міру дисциплінарної відповідальності та під час притягнення до дисциплінарної відповідальності враховано: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби. Таким чином, вважає, що рішення відповідачем прийнято відповідно до вимог чинного законодавства та в межах повноважень.
Представник Генерального штабу Збройних Сил України, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу позивача, з викладених підстав, просив суд відмовити позивачу в задоволенні вимог апеляційної скарги, а рішення суду в частині, що стосується Генерального Штабу ЗС України залишити без змін. Зазначив, що за фактом надзвичайної події, яка сталась 23.04.2017 у Військовій частині НОМЕР_1 , за наказом Міністра оборони України № 163 "Про призначення службового розслідування" проведено службове розслідування, за результатами якого видано наказ № 99КП від 22.05.2017, яким на підставі статті 12 Дисциплінарного статуту Збройних сил України, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення - "звільнення з військової служби через службову невідповідність". Пояснив, що на виконання положень Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення "звільнення з військової служби через службову невідповідність" наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 10.07.2017 № 298 позивача звільнено з військової служби. 
Позивач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу відповідача-1, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просив суд в задоволенні апеляційної скарги Міністерства оборони України відмовити, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог залишити без змін.
Розгляд справи проведено за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга Міністерства оборони України не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що з 1992 року ОСОБА_1 безперервно проходив військову службу на посаді головного інженера - заступника командира Військової частини НОМЕР_1 .
Між Міністерством оборони України та громадянином ОСОБА_1 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, який вступив в силу 22.07.2012 (т. 3, а.с. 95-97).
До функціональних обов`язків позивача за посадою головного інженера - заступника командира Військової частини НОМЕР_1 належало: визначити технічну політику та перспективи розвитку частини; забезпечувати своєчасну і якісну підготовку виробництва, автомобільної та іншої техніки, електротехнічних засобів зв`язку, технічних засобів охорони та пожежної сигналізації, організовувати їх правильну експлуатацію та своєчасний планово-попереджувальний ремонт; організовувати своєчасне та якісне забезпечення підготовки виробництва; впроваджувати механізацію навантажувально-розвантажувальних робіт; забезпечувати дотримання та норм охорони праці та виробничої території; забезпечувати справний стан контрольно-випробувальної апаратури, приладів, контрольно-міряльних інструментів та правильне їх застосування, їх перевірку та ремонт; організовувати професіональну підготовку військовослужбовців; брати участь у розробленні планів бойової та мобілізаційної готовності, керувати роботою винахідницької та раціоналізаторської пожежно-технічної комісії в частині; керувати пожежною безпекою, розробляти план пожежної безпеки та контролювати його виконання; керувати роботами, пов`язаними з виконанням протипожежних заходів, стежити за станом пристроїв блискавко захисту на об`єктах частин, та організовувати періодичну їх перевірку; організовувати експлуатацію, ремонт, евакуацію озброєння, бойової та іншої техніки, забезпечувати їх постійну справність; систематично перевіряти знання особовим складом правил експлуатації, ремонту та евакуації озброєння, бойової та іншої техніки; організовувати і контролювати несення внутрішньої служби в гаражу, інструктувати і контролювати несення внутрішньої служби в гаражі, інструктувати чергового парку перед заступанням в наряд; виконувати заходи щодо збереження державної таємниці.
Відповідно до частини 3 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України визнано загальновідомими обставини надзвичайної події, котра сталась на території Військової частини НОМЕР_1 - 23.04.2017 у вигляді вибуху боєприпасів, виникнення пожежі, знищенні військового майна.
За фактом вказаної події наказом Міністерства оборони України від 23.03.2017 №163 "Про призначення службового розслідування" було призначено службове розслідування, результати якого оформлені актом службового розслідування від 30.04.2017 (далі за текстом – Акт), за яким причиною виникнення пожеж став потужний вибух з подальшим розльотом боєприпасів на значну відстань.
22.05.2017 з посиланням на Акт службового розслідування від 30.04.2017 Міністерством оборони України було винесено наказ № 99КП "Про причини та умови виникнення надзвичайної події у Військовій частині НОМЕР_1 (місто Балаклія)", п.10 якого за невиконання вимог керівних документів щодо організації зберігання ракет і боєприпасів на арсеналах, базах і складах, додержання у військовій частині військової дисципліни та внутрішнього порядку головного інженера - заступника командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 - звільнено з військової служби за службовою невідповідністю.
Також, в наказі № 99КП "Про причини та умови виникнення надзвичайної події у військовій частині НОМЕР_1 (місто Балаклія)" Міністерством оборони України зазначено, що основними умовами виникнення пожежі у військовій частині НОМЕР_1 стали:
- відсутність дієвих заходів, направлених на забезпечення належного збереження ракет та боєприпасів у військовій частині НОМЕР_1 з боку посадових осіб військової частини та Озброєння Збройних Сил України;
- неналежна організація роботи впродовж 2014-2016 років за напрямками озброєння, інженерної служби та пожежної безпеки, унаслідок чого не було організовано належне розосередження, розміщення, зберігання і захист боєприпасів від засобів запалювання, не створено надійну систему охорони та оборони, не забезпечено вимоги пожежної безпеки;
- невиконання завдань, визначених керівництвом Генерального штабу Збройних Сил України після надзвичайної події, що трапилась у грудні 2015 року у військовій частині НОМЕР_1 ;
- відсутність відповідних розпоряджень від Озброєння Збройних Сил Україні з постановкою завдань щодо недопущення надзвичайних подій на арсеналах, базах і складах Збройних Сил України з урахуванням досвіду попередніх надзвичайних ситуацій;
- незадовільний контроль за організацією служби військ у військовій частині НОМЕР_1 з боку Озброєння Збройних Сил України;
- невжиття достатніх заходів з організації протидії диверсіям і терористичним актам та планування антитерористичного забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 ;
- зберігання ракет та елементів боєприпасів до систем і комплексів, які зняті з озброєння, не у сховищах, а на майданчиках відкритого зберігання. При цьому не всі майданчики відкритого зберігання мали обвалування та відповідне укриття;
- відсутність організації взаємодії та координації між органами військового управління. військовими частинами, установами і організаціями Збройних Сил України з питань відновлення озброєння та військової техніки, забезпечення запасами військово-технічного  майна, а також між структурними підрозділами технічного забезпечення органів військового управління Збройних Сил України;
- неналежна організація виконання заходів з планування забезпечення, ведення обліку та списання військового майна за номенклатурою центральних служб забезпечення Озброєння Збройних Сил України;
- порушення порядку проведення інвентаризації військового майна, закріпленого за військовою частиною НОМЕР_1 та оформлення її результатів в Озброєнні Збройних Сил України підпорядкованих військових частинах;
- неналежний контроль за виконання заходів щодо реалізації Програм забезпечення живучості та вибухопожежобезпеки арсеналів, баз і складів озброєння, ракет і боєприпасів Збройних Сил України на 1995-2015 роки, затвердженої постановою КМУ від 28.06.1995 №472 (зі змінами), у військових частинах безпосереднього підпорядкування Озброєння Збройних Сил України.
На виконання п.10 наказу Міністра оборони України від 22.05.2017 № 99КП начальником Генерального штабу Збройних Сил України було видано наказ від 10.07.2017 № 298, яким позивача звільнено з військової служби із показником вислуги років у Збройних Силах - 29 років 11 місяців 6 діб.
Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.08.2017 № 241, ОСОБА_1 був виключений з особових списків та знятий із усіх видів утримання.
Не погодившись із п.10 наказу Міністра оборони України від 22.05.2017 № 99КП, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби, що є найвищою мірою відповідальності, пропорційність і вимушеність застосування якого не доведена у ході розгляду справи.
Відмовляючи у задоволенні іншої частини адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Законом України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" № 551-XIV від 24.03.1999 затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут Збройних Сил України), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Відповідно до вимог статей 1, 2 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Згідно ст. 7 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, застосовувати заохочення та накладати дисциплінарні стягнення можуть тільки прямі командири та командири, визначені в розділі 3 цього Статуту.
Відповідно до ст. 12 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, заступники Міністра оборони України, командувачі видів Збройних Сил України користуються щодо підлеглих військовослужбовців дисциплінарною владою командувача військ оперативного командування, а керівники структурних підрозділів Міністерства оборони України і Генерального штабу Збройних Сил України - дисциплінарною владою командира корпусу.
Відповідно до ст. 45 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення корупційних діянь чи інших правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.
Відповідно до ст. 68 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, на молодших та старших офіцерів можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) попередження про неповну службову відповідність; д) пониження в посаді; е) пониження військового звання на один ступінь; є) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю; ж) позбавлення військового звання.
Колегія суддів зазначає, що порядок накладення дисциплінарних стягнень визначений статтями 83-95 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Відповідно до статті 83 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Згідно зі статтею 84 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Колегія суддів зазначає, що за загальним правилом об`єктивна сторона дисциплінарного проступку складається з протиправної поведінки (дії або бездіяльності) суб`єкта, наслідків цієї поведінки та причинного зв`язку між ними.
Статтею 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягнути військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення рядовим (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).
Наказ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності повинен містити обставини вчинення допущеного військовослужбовцем проступку, підстави прийняття рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності із обґрунтуванням обрання певного виду стягнення, який застосовується до порушника, з урахуванням передбачених у Дисциплінарному статуті Збройних Сил України обставин.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 813/1953/17.
Як вбачається з Акту службового розслідування Міністерства оборони України від 30.04.2017, головним інженером - заступником начальника 65 арсеналу підполковником Александровим О.В. було порушено вимоги статей 6, 11, 16, 70, 71, 187, 190 Статуту внутрішньої служби ЗС України, статті 4 Дисциплінарного статуту ЗС України щодо виконання службових обов`язків, доручених за посадою, пункту 5.1.2 Інструкції з організації пропускного режиму, функціональних обов`язків, затверджених начальником Озброєння ЗС України від 21.12.2016 наказу начальника 65 арсеналу від 26.12.2016 № 470 "Про організацію служби військ і бойового навчання у 2017 навчальному році" щодо забезпечення пропускного режиму, заборони пронесення мобільних телефонів на технічну територію, організацію на достатньому рівні підготовки та несення внутрішньої служби, організації належного стану пожежної безпеки та усунення недоліків, виявлених під час перевірок питань пожежної безпеки у військовій частині.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що позивач обіймав посаду заступника командира Військової частини - начальника 65 арсеналу.
Відповідно до Інструкції з організації пропускного режиму на арсеналах, базах та складах Збройних Сил України, на яких зберігається озброєння, ракети, боєприпаси та вибухові речовини, затвердженої наказом Міністра оборони України № 739 від 21.12.2006, комендантський підрозділ у військовій частині очолюється комендантом військової частини (інструктором з режиму) або особою, яка призначена для виконанням його обов`язків.
Відповідно до пункту 2.1 вищевказаної Інструкції, комендант підпорядковується командиру (начальнику) військової частини і є прямим начальником для всіх військовослужбовців комендантського підрозділу. Він відповідає за: здійснення пропускного режиму на адміністративно-господарчу територію та порядку допуску особового складу і техніки на технічну територію військової частини; правильне виконання особовим складом вимог статутів Збройних Сил України, цієї Інструкції та інших нормативно-правових актів із зазначеного питання; правильне та охайне ведення документації черговим КПП; обладнання КПП та підтримання належного порядку на них; утримання у справному стані огорожі адміністративно-господарської території військової частини; навчання та виховання особового складу комендантського підрозділу.
Пунктом 2.2 Інструкції передбачено, що комендант військової частини зобов`язаний: стежити за дотриманням вимог пропускного режиму у військовій частині; контролювати дотримання особовим складом вимог нормативних актів стосовно організації та здійснення пропускного режиму; своєчасно відпрацьовувати документацію з організації пропускного режиму; щодня перевіряти несення служби нарядом КПП; щодня контролювати обмін і видачу перепусток, перевіряти кількість зданих на КПП бланків одноразових перепусток та звіряти їх з корінцями; перевіряти не рідше ніж один раз в 10 днів правильне ведення документації черговим КПП; перевіряти не рідше один раз на місяць наявність та стан постійних та тимчасових перепусток у особового складу військової частини; щотижнево перевіряти стан огорожі адміністративно-господарської території військової частини та вживати заходів щодо негайного усунення виявлених недоліків; своєчасно доповідати командиру військової частини про події, що трапились на території військової частини, а також про порушення пропускного режиму на адміністративно-господарчу територію та порядку допуску особового складу і техніки на технічну територію військової частини та вжиті заходи; організовувати та контролювати рух автомобільного транспорту на території військової частини; контролювати порядок видачі та зберігання майна, що здається в кімнату для зберігання особистих речей працівників Збройних Сил України військової частини.
Крім того, згідно з пунктом 2.3 вищевказаної Інструкції, черговий КПП технічної території зобов`язаний зокрема, здійснювати контроль за тим, щоб на технічну територію військової частини не проносили курильні та запальні речі, будь-які ручні ноші. 
У ході розгляду справи відповідачі не подали до суду доказів того, що черговий КПП технічної території Військової частини НОМЕР_1 звертався до позивача із відповідними рапортами стосовно пронесення курильних або запальних речей на технічну територію.
Згідно статті 86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби. 
З огляду на викладене, а також, враховуючи правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20.12.2019 по справі №820/3914/17, колегія суддів відхиляє доводи позивача про порушення відповідачами процедури призначення службового розслідування, проведення службового розслідування, а також проведення з військовослужбовцем бесіди до вирішення питання про обрання міри дисциплінарного покарання, оскільки ст.86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в редакції, чинній на календарну дату видання оскарженого наказу Міністра оборони України - 22.05.2017, не було встановлено обов`язку проведення бесіди із військовослужбовцем.
Водночас, обсяг адміністративної дискреції суб`єкта владних повноважень у питанні дисциплінарного покарання військовослужбовця окреслений у статті 68 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, де указано, що на молодших та старших офіцерів можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) попередження про неповну службову відповідність; д) пониження в посаді; е) пониження військового звання на один ступінь; є) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю; ж) позбавлення військового звання.
Колегія суддів зазначає, що звільнення як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.
В той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що підставою для дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок, сутність якого полягає у невиконанні чи неналежному виконанні особою службової дисципліни. Такими обставинами є виключно фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діях особи ознак дисциплінарного проступку, зокрема, протиправної поведінки, шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ним і дією (бездіяльністю) порушника дисципліни.
Однак, відповідач обмежився застосуванням крайнього і найтяжчого виду дисциплінарного стягнення, не дослідивши в повній мірі всі обставини і докази та не встановивши належним чином наявність в діях позивача дисциплінарного проступку та ступінь вини позивача.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивач знаходився на військовій службі з 01.08.1987, вислуга років останнього складає понад 29 років, є учасником бойових дій, виключно позитивно характеризується прямим начальником, входив до кола офіцерів, винність яких була зафіксована у тексті Акту, проте є єдиним військовослужбовцем звільненим із військової служби у порядку накладення дисциплінарного стягнення.
Колегія суддів не відкидає певного ступеня провини позивача у настанні надзвичайної події у Військовій частині, але вважає за необхідне зазначити, що згідно з конституційним принципом презумпції невинуватості особа вважається невинною в скоєнні злочину, поки її вина не буде доведена в законному порядку і встановлена обвинувальним вироком суду (стаття 62 Конституції України).
Колегія суддів зауважує, що обвинувальних вироків щодо причетності позивача до надзвичайної події, яка мала місце 23.04.2017 на території Військової частини НОМЕР_1 , відповідачами до суду також не надано.
Зміст оскарженого Наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 № 99КП "Про причини та умови виникнення надзвичайної події у Військовій частині НОМЕР_1 (місто Балаклія)" не містить конкретизації суті дисциплінарного проступку позивача, відображення причин та умов несення служби заявником, співвідносно безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку із подією вибуху та пожежі у Військовій частині, викладення обставин такого ступеня вини саме позивача, за якого звільнення лише його з військової служби є пропорційним заходом реагування на підтримання військової дисципліни.
Отже, відповідачами не надано під час судового розгляду справи доказів, без яких неможливо встановити конкретної дії чи бездіяльності позивача, які сприяли шкідливим наслідкам або створювали загрозу для їх спричинення; наявність причинного зв`язку між подією, з приводу якої було призначено службове розслідування та неправомірними діями військовослужбовця; конкретні неправомірні дії військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; вимоги чинного законодавства чи інших нормативно - правових актів та керівних документів, які було порушено; ступінь вини кожної з осіб, причетних до правопорушення; - форму вини (навмисно чи з необережності) та мотиви протиправної поведінки військовослужбовця і його ставлення до скоєного; умови та причини, що сприяли правопорушенню.
Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що п.10 Наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 № 99КП "Про причини та умови виникнення надзвичайної події у військовій частині НОМЕР_1 (місто Балаклія)" та притягнення до дисциплінарної відповідальності" із змінами, внесеними наказом Міністра оборони України від 22.06.2017 № 117 КП "Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 № 99КП" в частині притягнення головного інженера - заступника командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності - звільнення з військової служби за службовою невідповідальністю слід визнати протиправним та скасувати у зв`язку з неподанням відповідачами беззаперечних та переконливих доказів того, що саме такий стан несення позивачем військової служби спричинив вирішально (або хоча б значною вагомою мірою) настання надзвичайної події. 
Разом з тим, хоча колегія суддів не приймає доводи позивача щодо відсутності у нього відповідальності за настання надзвичайної події, що сталась 23.04.2017 у місті Балаклія (оскільки позивач тривалий час проходив службу у цій Військовій частині на посаді заступника начальника 65 арсеналу і інспектував функціонування пожежного підрозділу), проте, з аналізу положень Дисциплінарного статут Збройних Сил України, доходить висновку, що відповідачем застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби, що є найвищою мірою відповідальності, пропорційність і вимушеність застосування якого не доведена у ході розгляду справи.
Щодо позовних вимог в частині поновлення ОСОБА_1 , на військовій службі та посаді, яку він займав до реалізації Наказу Міністра оборони України від 22.05.2017 № 99КП "Про причини та умови виникнення надзвичайної події у військовій частині НОМЕР_1 (місто Балаклія)" та притягнення до дисциплінарної відповідальності" із змінами внесеними наказом Міністра оборони України від 22.06.2017 № 117 КП "Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 № 99КП", колегія суддів зазначає, що остання є похідною від вимоги про скасування наказу від 22.05.2017 року № 99 КП "Про причини та умови виникнення надзвичайної події у військовій частині НОМЕР_1 (місто Балаклія)", а тому підлягає задоволенню.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.
Тобто, за загальним правилом, суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві.
Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших законодавчих приписів, ніж ті, про які зазначає позивач.
Такі положення процесуального закону були предметом обговорення у Верховному Суді України, який, у постанові Пленуму від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення», зазначав, що вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.
Колегія суддів відзначає, що гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право - конкретизоване у законах України.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод задекларовано, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Зокрема, у пункті 75 рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини вказаного рішення).
У юридичній науці способи захисту права визначені як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права і є результатом діяльності по захисту прав.
Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Враховуючи викладене, оскільки службові відносини з позивачем були припинені, в тому числі на підставі наказу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України про звільнення ОСОБА_1 у запас від 10.07.2017 №298 та наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.08.2017 № 241, яким ОСОБА_1 виключено з особових списків та знято із усіх видів утримання, колегія суддів вважає, що з метою виконання завдань адміністративного судочинства, а також з метою повного і ефективного захисту прав позивача, необхідно вийти за межі позовних вимог та скасувати останні.
Колегія суддів також зазначає, що скасування зазначених наказів є наслідком поновлення ОСОБА_1 на військовій службі на посаді головного інженера - заступника начальника 65 арсеналу (1 розряду) Озброєння Збройних Сил України з 11.07.2017.
Що стосується стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів таке.
Згідно ст. 235 КЗпП України, при звільненні без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При прийнятті рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
При стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України, суд керується постановою Кабінету Міністрів України від 05.02.1995 № 100.
Пунктом 2 Порядку № 100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Таким чином, оскільки позивача звільнено 10.07.2017, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за травень-червень 2017 року.
Відповідно до п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно із п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних дні за цей період.
Оскільки позивача звільнено з роботи з 10.07.2017, відповідно 10.07.2017 є останнім днем роботи, за який відповідачем виплачено позивачу грошове забезпечення при проведенні розрахунку при звільненні.
Отже, тривалість вимушеного прогулу позивача необхідно обраховувати з 11.07.2017 по 02.11.2021 (день ухвалення рішення в справі), що становить 1576 робочих днів (за липень 2017 року – 21 робочий день, за серпень 2017 року – 31 робочий день, за вересень 2017 року – 30 робочих днів, за жовтень 2017 року – 31 робочий день, за листопад 2017 року – 30 робочий день, за грудень 2017 року – 31 робочий день, за 2018 рік – 365 днів, за 2019 рік – 365 робочих днів, за 2020 рік – 366 робочих днів, за січень 2021 року – 31 робочий день, за лютий 2021 року – 28 робочих днів, за березень 2021 року – 31 робочий день, за квітень 2021 року – 30 робочих днів, за травень – 31 робочий день, за червень – 30 робочих днів, за липень – 31 робочий день, за серпень – 31 робочий день, за вересень – 30 робочих днів, за жовтень – 31 робочий день, за листопад – 2 робочих дні).
Відповідно до довідки від 26.08.2020 № 863-Ф, наданої Військовою частиною НОМЕР_1 , середньомісячна заробітна плата позивача за останні два місяці служби становила 27500,72 грн., середньоденна - 450,83 грн. (т.3, а.с.63).
У зв`язку з викладеним, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача, починаючи з 11 липня 2017 року по 02 листопада 2021 року (дату винесення судового рішення), складає 710508,08 грн. (1576 днів * 450,83 грн.).
Оскільки позивач знаходився на грошовому утриманні у Військовій частині НОМЕР_1 , колегія суддів дійшла висновку, що стягненню з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 710508,08 грн..
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника в разі незаконного звільнення або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи в разі незаконного переведення на іншу посаду, з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.
Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.
При цьому, законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.
Зазначена правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16, а також у постановах Верховного Суду, зокрема, від 27 квітня 2021 року у справі № 826/8332/17, від 22 липня 2021 року у справі № 820/5932/16.
Таким чином, правильним є розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу без врахування пенсійних виплат.
За таких обставин, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що отримання пенсії та грошового забезпечення за час вимушеного прогулу (котрий припадає не період отримання пенсії) слід кваліфікувати як подвійну оплату одного і того з часу за рахунок коштів Державного бюджету України одному і тому ж громадянину, що за загальним правилом законом не передбачено.
Доводів щодо стягнення з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 1 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди апеляційна скарга не містить, а тому в даній частині рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Згідно п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача спростовують висновки суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з прийняттям в цій частині постанови про скасування наказу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України про звільнення ОСОБА_1 у запас від 10.07.2017 №298, скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.08.2017 № 241, яким ОСОБА_1 виключено з особових списків та знято із усіх видів утримання, поновлення ОСОБА_1 на військовій службі на посаді головного інженера - заступника начальника 65 арсеналу (1 розряду) Озброєння Збройних Сил України з 11.07.2017 та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 11.07.2017 по 02.11.2021 в сумі 710508,08 грн.
В іншій частині рішення доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права..
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 по справі № 820/3914/17 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Вийти за межі позовних вимог ОСОБА_1 .
Скасувати наказ начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України про звільнення ОСОБА_1 у запас від 10.07.2017 №298.
Скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.08.2017 № 241, яким ОСОБА_1 виключено з особових списків та знято із усіх видів утримання.
Поновити ОСОБА_1 на військовій службі на посаді головного інженера - заступника начальника 65 арсеналу (1 розряду) Озброєння Збройних Сил України з 11.07.2017.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 11.07.2017 по 02.11.2021 в сумі 710508,08 грн..
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 по справі № 820/3914/17 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    Т.С. Перцова   	
Повний текст постанови складено  11.11.2021 року