ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

04 жовтня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/1819/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Юрко І.В. (доповідач),  суддів:  Чабаненко С.В., Чумака С.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року в адміністративній справі №280/1819/21 (головуючий суддя першої інстанції Прасов О.О., повний текст судового рішення складено 13.04.2021 року) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення заборгованості по виплаті пенсії, -

В С Т А Н О В И В :
Позивач 09.03.2021 року звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Запорізькій області що виразилася у невиплаті належної їй пенсії за період з 01.07.2016 року по 01.10.2020 року; 
- зобов`язати відповідача провести нарахування належної їй пенсії за період з                    01.07.2016 року по 01.10.2020 року; 
- стягнути з відповідача на її користь заборгованість по виплаті пенсії за період з                01.07.2016 року по 01.10.2020 року; 
- зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату їй компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з 01.07.2016 року по                    01.10.2020 року, відповідно до норм чинного законодавства України.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач отримує пенсію за віком та є внутрішньо переміщеною особою та недоотримала пенсійні виплати за минулий період з липня 2016 року по жовтень 2020 року. 

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року позовну заяву задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області що виразилася у невиплаті ОСОБА_1 належної їй пенсії за період з 01.07.2016 року по 30.09.2020 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 належної їй пенсії за період з 01.07.2016 року по 29.08.2017 року.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області заборгованість по виплаті пенсії за період з 30.08.2017 року по 30.09.2020 року у сумі                 96003 грн. 41 коп..
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області провести нарахування та виплатити ОСОБА_1 компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з 01.07.2016 року по                  30.09.2020 року відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
В іншій частині позовної заяви відмовлено.
Звернуто до негайного виконання рішення у межах суми пенсії ОСОБА_1 за один місяць відповідно до п.1 ч.1 ст.371 КАС України. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Позивач звернувся до відповідача з заявою 31.08.2020 року про поновлення пенсії, надавши довідку від 31.08.2020 року за №2303-5000301873 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Виплату пенсії позивачу відновлено з жовтня 2020 року. Згідно із  ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більш ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. До питання виплати позивачу пенсії з урахуванням вимог  ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  за період з 30.08.2017 року по 30.09.2020 року у розмірі 96003,41 грн. можливо буде повернутися після прийняття окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивачу суму пенсії після поновлення нараховано, але не виплачено, то відповідно правових підстав на компенсації втрати частини грошових доходів не має.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подала.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження. У суді апеляційної інстанції справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів в порядку письмового провадження.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне. 
Позивач - ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримує пенсію за віком.
29.01.2021 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ в Запорізькій області з заявою, в якій зазначила, що з липня 2016 року по вересень 2020 року Управління ПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області припинило виплату їй пенсії без повідомлення причин та надання відповідного рішення про припинення виплати пенсії та просила нарахувати та виплатити заборгованість по пенсії з 01.07.2016 року по                                     01.10.2020 року (а.с.14-15).
Листом від 15.02.2021 року відповідач повідомив ОСОБА_1 , про отримання від що УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області макет її пенсійної справи. Згідно надісланих документів пенсію виплачено по 30.06.2016 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (зі змінами, внесеними постановою КМУ від 21.08.2019 №788) передбачається, що суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. У жовтні 2020 року перерахована пенсія за поточний місяць. Згідно п.1 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. До питання виплати пенсії з урахуванням вимог п.1 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за період з 30.08.2017 року по 30.09.2020 року у розмірі 96003,41 грн. (довідка додається) можливо буде повернутися після прийняття окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Підстав для надання довідки про розмір призначеної і не отриманої пенсії з 01 липня 2016 року немає, в разі необхідності довідка за вказаний період може бути надана на запит суду (а.с.16).
Відповідно доданої до вказаного листа довідки розмір не виплаченої ОСОБА_1 пенсії за період з серпня 2017 року по вересень 2020 року складає 96003 грн. 41 коп. (а.с.17-18).

Не погодившись з відмовою пенсійного органу, ОСОБА_1 оскаржила таку відмову до суду.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що пенсія позивачу виплачена Управлінням Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області по 30.06.2016 рік. Позивач перебуває на обліку у відповідача, але фактично пенсію позивачу за період з 01.07.2016 року по 30.09.2020 року не виплачено. Припинення виплати відповідачем пенсії позивачу відбулось протиправно, а, отже, порушені права та інтереси позивача мають бути невідкладно поновлені.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Відповідно до Преамбули Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту - Закон №1058) цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.
Статтею 4 Закону №1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Частиною третьою статті 4 Закону №1058 визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону №1058 передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим  Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Таким чином, правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом №1058, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Статтею 49 Закону №1058  визначено підстави припинення та поновлення виплати пенсії. 
Так, частиною першою зазначеної статті встановлено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 
3) у разі смерті пенсіонера; 
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 
5) в інших випадках, передбачених законом.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до норм Закону №1058 припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених статтею 49 Закону №1058.
Виплата пенсії позивачу припинена не з підстав, передбачених Законом №1058.
Колегія суддів вважає, що припинення виплати позивачу пенсії суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Обґрунтовуючи такий висновок, суд апеляційної інстанції виходить із того, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.
Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов`язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія. Конституційний Суд України у рішенні від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
У рішенні у справі  «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу (див. цитату у п.25 цього рішення).
У цих рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується  ст.33 Конституції України  кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.
Зазначена правова позиція висловлена і Верховним Судом в рішенні від                     03.05.2018 року у зразковій справі № 805/402/18 (№ Пз/9901/20/18) про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що зміна пенсіонером місця проживання, або наявність чи відсутність статусу внутрішньо переміщеної особи не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, у тому числі отримання пенсії. 
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що позивач пропустив строк звернення до суду, встановлений у статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки про порушення своїх прав позивач повинен був дізнатися у липні 2016 року, з моменту зупинення виплати пенсії, проте до суду звернувся лише у березні 2021 року.
При цьому відповідач посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31.03.2021 року у справі №240/12017/19.
З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
В приведеному вище рішенні Верховного Суду предметом спору було перерахунок пенсії, призначеної за Законом України від 28.02.1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
В той час, як у справі, що розглядається предметом спору є виплата позивачу нарахованої, але не виплаченої пенсії за віком.
Відповідачем не заперечується той факт, що позивачу нарахована пенсія, в тому числі за період з серпня 2017 року по вересень 2020 року, розмір якої складає 96003 грн. 41 коп., але вказана заборгованість не виплачена.
Крім того, відповідно до частини 2 статті 46 Закону №1058 нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Як зазначалось вище, виплата нарахованої пенсії позивачу припинена не з підстав, передбачених Законом №1058, тобто за вини органу, що призначає і виплачує пенсію, а тому така пенсія повинна бути виплачена за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність бездіяльності, що виразилася у невиплаті позивачу належної їй пенсії за період з                    01.07.2016 року по 01.10.2020 року.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення адміністративного позову.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи питання про можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
За приписами пункту 3 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року в адміністративній справі №280/1819/21 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року в адміністративній справі №280/1819/21 залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак