Справа № 446/936/17                                Головуючий у 1 інстанції: Бакай І.А. 
Провадження № 22-ц/811/2871/21                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:11

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Симець В.І. 
з участю: ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 11 червня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у травні 2017 року  ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , Новояричівська селищна рада Кам`янка- Бузького району Львівської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
В обґрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, покликається на те, що є власником земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та межує з земельною ділянкою кадастровий номер 4622182300:01:008:0052, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 , а в подальшому – ОСОБА_2 . Стверджує, що в квітні 2016 року відповідач, без проведення відповідних замірів, уточнення та узгодження з нею межі земельної ділянки, встановив металеву огорожу, закривши повністю прохід до належної їй земельної ділянки. Зазначає, що з відповідачем протягом багатьох років перебуває у неприязних сусідських відносинах, тому на її прохання зняти огорожу, він не реагує. Вказує, що в порядку досудового врегулювання спору зверталася до Дідилівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, у відділ поліції та прокуратуру, однак отримала роз`яснення про необхідність звернення за захистом її порушених прав до суду. З наведених підстав просить: зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні межею (стежкою), встановленою на межі між земельними ділянками ОСОБА_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та земельною ділянкою кадастровий номер 4622182300:01:008:0052, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 та між земельною ділянкою кадастровий номер 4622182300:01:008:0052, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 , для спільного користування та зобов`язати не чинити перешкоди у користуванні та доступі до межі (стежки) між цими земельними ділянками; зобов`язати відповідача здійснити демонтаж металевої огорожі (сітки), встановленої на межі (стежці) між земельними ділянками ОСОБА_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та земельною ділянкою кадастровий номер 4622182300:01:008:0052, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 та між земельною ділянкою кадастровий номер 4622182300:01:008:0052, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 .
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 11 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду оскаржила  ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що власники сусідніх земельних ділянок можуть спільно користуватися межовими спорудами, в даному випадку стежкою, яка їй необхідна для того, щоб мати доступ до належної їй земельної ділянки. Зазначає, що судом першої інстанції не враховано положень ст. 108 Земельного кодексу України, яка передбачає, що до того часу, поки один з сусідів зацікавлений в подальшій наявності спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або замінена без його згоди. Вважає, що факт наявності стежки та користування нею підтвердили свідки, однак в судовому рішенні їхні покази викладені неправильно. Вказує, що вона не підписувала акт встановлення та погодження меж земельної ділянки від 30 грудня 2009 року, що міститься в матеріалах справи, не була присутня при його складанні, а її прізвище та ініціали в ньому записані неправильно, крім того, обміри земельних ділянок не проводилися. Наголошує, що право власності відповідача на земельну ділянку кадастровий номер 4622182300:01:008:0052, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не дає йому права знищувати їхню спільну межу (стежку). Звертає увагу, що висновки суду про відсутність порушення її права на земельну ділянку не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки вона заявляла вимоги про порушення її права користування саме спільною межею, а не порушення її права власності на земельну ділянку. Крім того, на її думку, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги висновки спеціаліста інженера - геодезиста, який виїжджав на місце розташування земельних ділянок та проводив обстеження за допомогою спеціальних приладів. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України). 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачем її прав чи законних інтересів.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи є ефективним обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Спірні правовідносини виникли у сторін з приводу користування належними їм земельними ділянками, можливості доступу позивачки до земельної ділянки, а саме, проходу через стежку до земельної ділянки для ведення селянського господарства, що не межує із земельною ділянкою відповідача. 
Звертаючись до суду, позивач вказувала, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою, межею, що проходить по стежці, встановивши металеву сітку на стежці, по якій проходить межа між земельними ділянками сторін.
Згідно зі статтею 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відповідно до частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства.
Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Згідно з частинами першою, третьою, шостою статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.
Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику або правомірному користувачеві, чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.
Однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
Як вбачається з рішення 7 сесії 7 скликання № 40 від 01.07.2016 року ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі ( на місцевості), а саме, земельну ділянку орієнтовною площею 0.25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в межах АДРЕСА_1 , успадкованих у спільну сумісну власність разом з ОСОБА_3 , та земельну ділянку площею 0.16 га для ведення особистого селянського господарства у межах с. Дідилів у спільну сумісну власність із ОСОБА_3 .
Державні акти на право власності на земельні ділянки, видані на ім`я ОСОБА_1 , в матеріалах справи відсутні, і такі, як пояснила ОСОБА_1 , не виготовлялись.
З державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 018705, виданого 01.11.2011 року вбачається, що на ОСОБА_4 на праві власності належала земельна ділянка площею 0.1616 га для ведення особистого селянського господарства, частина якої межує з ділянкою, якою користується позивач ОСОБА_1 . 
В матеріалах технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (державного акта на право власності на земельну ділянку) гр. ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства, наявний акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки від 30.12.2009 року, у якому наявний підпис позивачки ОСОБА_1 , як суміжного землекористувача.
Твердження апелянта ОСОБА_1 про те, що підпис в акті встановлення та узгодження меж земельної ділянки від 30.12.2009 року їй не належить, є голослівними, не підтверджені належними та допустимими доказами.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 30.08.2018року (справа № 446/1533/18) за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано, зокрема, право власності за законом на спадкове майно покійного ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , зокрема: на земельну ділянку площею 0,1616 га, кадастровий номер – 4622182300:01: 008:0052, яка розташована на території Дідилівської сільської ради, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ № 018705, належна ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому № 42 від 08.06.1995р. ХХVII сесії V скликання № 132 від 17.12.2009р. Дідилівської сільської ради.
Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до змісту цієї норми закону право власності або право користування земельною ділянкою із земель державної або комунальної власності виникає лише за наявності рішення зазначених органів і тільки в межах, вказаних в цих рішеннях.
Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Звернення до суду з позовом, ОСОБА_1 мотивує тим, що відповідач ОСОБА_2 порушує її права користування земельною ділянкою, оскільки він самовільно захопив частину земельної ділянки, яка була у загальному користуванні (стежка), шляхом встановлення огорожі, яка перешкоджає доступу позивачки до земельної ділянки площею 0.16 га для ведення особистого селянського господарства у межах с. Дідилів, яка надана їй у спільну сумісну власність із ОСОБА_3 , що знаходиться в межах с. Дідилів, через дорогу від земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . 
З матеріалів справи вбачається, що позивач на підтвердження позовних вимог посилається на висновок інженера – землевпорядника, інженера геодезиста ФОП ОСОБА_6 , з якого вбачається, що провівши топографічне знімання земельної ділянки гр. ОСОБА_1 на території АДРЕСА_1 , ним було встановлено, що дана земельна ділянка є загороджена сітчаною загорожею по периметру. Зі слів ОСОБА_1 з півночі ділянка загороджена землевласником ОСОБА_4 . Зі зйомки видано, що від межі земельної ділянки з кадастровим номером 4622182300:01:008:0052, яка належить ОСОБА_4 до межі з сусідом справа є сітчана огорожа довжиною 0.55 м, хоча дані ділянки не примикають. Відповідно до обмірів пропонує вважати даний відрізок сітчаної огорожі незаконним. 
Аналізуючи згаданий висновок ФОП ОСОБА_7 , на який покликається позивач на підтвердження позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про те, що такий не є ствердним, категоричним, ним лише пропонується вважати відрізок сітчаної огорожі довжиною 0.55 м незаконним, не зазначено, з яких підстав ФОП ОСОБА_7 дійшов до такого висновку, і чи є достатнім для такого висновку проведення топографічного знімання лише земельної ділянки ОСОБА_1 . 
З огляду на наведене, колегії суддів не може вважати зазначений висновок беззаперечним доказом порушення відповідачем межі між суміжними земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що сітчана огорожа влаштована з порушенням прав позивачки. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необ`єктивність висновку ФОП ОСОБА_7 , оскільки топографічне знімання проведено без участі відповідача, висновок надано без дослідження технічної документації на земельні ділянки, належні відповідачу, державних актів на право власності на земельні ділянки.
Крім цього, колегією суддів враховується відсутність у ОСОБА_1 правовстановлюючих документів на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд із зазначеними у ній розмірами та конфігурацією, у матеріалах справи немає інформації про межу земельної ділянки позивачки.
З клопотанням до суду про проведення судової земельно-технічної експертизи ні позивач, ні її представник, не зверталися.
Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються згідно з наявними планово – картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки, які позивач суду не надала.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач самовільно захопив частину земельної ділянки, яка була у загальному користуванні, такі дані відсутні у наданій суду технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (державного акта на право власності на земельну ділянку) гр. ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства, що відповідач встановив загорожу саме на її земельній ділянці, чи на земельній ділянці, яка є у неї та відповідача спільному користуванні, не довела належними та допустимими доказами факту протиправності дій саме цієї особи, до якої пред`явлено позов, що саме відповідач порушив право позивачки на користування землею, що він якимось чином порушив встановлену при виготовленні державного акту межу земельної ділянки, якою вона (позивачка) на даний час користується без відповідних правовстановлюючих документів, що відповідач самовільно захопив частину належної їй земельної ділянки.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , які достатньо мотивовані.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 11 червня 2021 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 09 грудня 2021 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк