П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 листопада 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/4705/21	
Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Джабурія О.В.,	
судді –	Вербицької Н.В.,	
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року по справі за позовом Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр ОН Клінік Миколаїв» про стягнення адміністративно-господарських санкцій,-

В С Т А Н О В И В:
В червні 2021 року Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі – позивач, Фонд) звернулось до суду з адміністративним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр ОН Клінік Миколаїв» (далі – відповідач, Товариство), в якому просило стягнути з Товариства заборгованість в сумі 106056,44 грн., з яких 104716,28 грн. адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу з працевлаштування осіб з інвалідністю, та 1340,16 грн. пеня за порушення термінів сплати адміністративно-господарської санкції.
В обґрунтування заявлених позовних вимог було зазначено, що протягом 2020 року відповідач не працевлаштував осіб з інвалідністю відповідно до нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у зв`язку з чим, до нього застосована адміністративно-господарська санкція, а в результаті її несвоєчасної сплати нарахована пеня.
Дану справу було розглянуто судом першої інстанції у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.09.2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.
З матеріалів справи вбачається, що Товариством в лютому 2021 року було надано Фонду Звіт форми №10-ПОІ про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік, згідно якого, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становила 43 особи, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність становить 0 осіб; кількість інвалідів – штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» становить 2 особи; фонд оплати праці штатних працівників - 2251,4 тис. грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника 52358,14 грн.; сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю - 104716,28 грн..
Позивач вважає, що норматив робочих місць по працевлаштуванню осіб з інвалідністю протягом звітного 2020 року відповідачем не виконано, про що свідчить рядок 02 вказаного вище звіту.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем у 2020 році було вжито усіх необхідних заходів зі створення робочих місць для інвалідів та було належним чином повідомлено органи працевлаштування осіб з інвалідністю про створення відповідних робочих місць, що звільняє Товариство від адміністративно-господарських санкцій.
Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Статтею 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в України» визначено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в України» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.
Частинами 9 та 10 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в України» передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, а у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, неподання Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю несуть відповідальність у встановленому законом порядку.
Отже, виходячи з наведених вимог закону, обов`язок підприємства зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком займатися пошуком осіб з інвалідністю для працевлаштування.
Приписами ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в України» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно - господарських санкцій, за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається у розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, що використовує найману працю.
Отже, з наведеної норми вбачається, що за порушення нормативу, передбаченого статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в України», підприємством в році, що слідує за роком в якому відбулось таке порушення, сплачуються до відповідного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції. Розмір адміністративно-господарської санкції відповідає розміру середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві.
Разом з тим, законом передбачено випадки, у яких суб`єкт господарювання звільняється від відповідальності за вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Загальні засади відповідальності учасників господарських відносин, зокрема і підстави для звільнення від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що передбачені адміністративно-господарські санкції), регламентовано главою 24 Господарського кодексу України (Загальні засади відповідальності учасників господарських відносин).
Так, відповідно до ч.1 ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною 2 наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Зі змісту ч.2 ст.218 Господарського кодексу України вбачається, що вказана норма встановлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).
Отже, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.
Відповідно до п.4 ч.3 ст.50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці зобов`язані, зокрема, своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).
Отже, законодавством встановлено обов`язок роботодавця створити робочі місця для інвалідів відповідно до нормативу та подавати, інформацію про попит на робочу силу (вакансії) до територіального органу Державної служби зайнятості.
Таким чином, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.
З відзиву на позовну заяву вбачається, що з 30.01.2020 року після збільшення чисельності штату Товариством до Миколаївського обласного центру зайнятості було подано звіти за формою №3-ПН від 30.01.2020 року з відповідними даними про вакансію, а саме посаду «сестри медичної» з коментарем до вакансії, що пріоритетним є пошук особи з інвалідністю.
Також 26.02.2020 року, 20.03.2020 року, 04.04.2020 року, 17.04.2020 року, 22.05.2020 року, 02.06.2020 року, 31.07.2020 року, 26.08.2002 року, 03.09.2020 року, 05.10.2020 року, 04.11.2020 року, 07.12.2020 року Товариством повторно до Миколаївського обласного центру зайнятості були подані звіти за формою №3-ПН з відповідними даними про вакансію «сестри медичної».
Крім цього, з 22.05.2020 року після збільшення чисельності штату Товариством до Миколаївського обласного центру зайнятості було подано звіти за формою №3-ПН від 22.05.2020 року з відповідними даними про вакансію, а саме посаду «лікар-дерматовенеролог» з коментарем до вакансії, що пріоритетним є пошук особи з інвалідністю.
Також 02.06.2020 року, 31.07.2020 року, 26.08.2002 року, 03.09.2020 року, 05.10.2020 року, 04.11.2020 року, 07.12.2020 року Товариством повторно до Миколаївського обласного центру зайнятості були подані звіти за формою №3-ПН з відповідними даними про вакансію «лікар-дерматовенеролог».
Також у відзиві на позов, Товариство зазначило, що за 2020 рік позивачем до відповідача перелік осіб з інвалідністю, що перебувають на обліку в центрі зайнятості з їх контактами в будь-якому вигляді не надавалися, жодних дій до пошуку відповідних кандидатів, у зв`язку з відсутністю таких осіб на обліку, не відбувалося.
Наведені обставини підтверджуються долученими до вказаного відзиву копіями звітів Форми №3-ПН щодо інформації про попит на робочу силу (вакансії) та не заперечуються позивачем.
Враховуючи наведене, колегія суддів робить висновок, що відповідач вжив усіх залежних від нього передбачених законом заходів для недопущення господарського правопорушення, що звільняє Товариство від адміністративно-господарських санкцій за порушення нормативу, передбаченого статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в України» у 2020 році.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. 
За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.311, ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд, –
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів – залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Кравченко К.В.	
Судді	    	Джабурія О.В.    Вербицька Н. В.