Справа № 127/1727/21
Провадження № 22-ц/801/2158/2021
Категорія: 9
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2021 року	Справа № 127/1727/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: суддів Ковальчука О.В., Якименко М.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 серпня 2021 року, ухвалене суддею Сичуком М.М. в м. Вінниці, дата складення повного тексту рішення невідома, в цивільній справі за позовом   ОСОБА_1 до Вінницької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю,
встановив:
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/4 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.07.2002, виданого згідно з рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №1042 від 11.07.2002.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_4 зі своєю дружиною ОСОБА_5 проживали у квартирі за вказаною вище адресою з 1973 року. Від їх шлюбу народилося дві дочки: ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 (третя особа).
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 розірвали шлюб 14.06.1986.
Квартира була приватизована у 2002 році. Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 11.07.2002, виданого згідно із рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1042 від 11.07.2002 вона належала на праві приватної спільної часткової власності співвласникам: ОСОБА_4 – 1/4, ОСОБА_5 (його дружина) – 1/4, ОСОБА_1 (їх дочка) – 1/4, ОСОБА_3 (її син) – 1/4.
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті за відсутності заповіту відкрилась спадщина, до якої входила вищезазначена 1/4 частка квартири. На час смерті ОСОБА_4 разом з ним проживала лише його колишня дружина ОСОБА_5 . Оскільки на час смерті ОСОБА_4 вони з ОСОБА_5 не були подружжям, остання не вважалась такою, що прийняла його спадщину і в подальшому не претендувала на спадкування.
Бажаючи прийняти спадщину після батька ОСОБА_2 (сестра позивача) звернулася до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Позов було задоволено.
Позивач добросовісно вважала, що її сестра прийняла спадщину після батька і вступила у володіння його часткою в квартирі. Проте, незважаючи на визначення додаткового строку для прийняття спадщини, ОСОБА_2 не вчинила жодних дій для прийняття спадщини.
ОСОБА_2 не проживала у квартирі після створення своєї сім`ї з 1981 року. Позивач проживала у квартирі до 2002 року та з 2009 року безперервно по даний час.
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а спадщину після її смерті (1/4 частку вказаної вище квартири) прийняла позивачка, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 02.05.2019.
Під час оформлення спадщини ОСОБА_5 позивач дізналася, що частка ОСОБА_4 ніким не успадкована, а тому вважає, що має право на визнання за нею права власності на дане майно за набувальною давністю.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В скарзі зазначає, що вона добросовісно вважала, що після смерті її батька саме сестра ОСОБА_2 прийняла спадщину та набула право власності на його частку, таким чином вона вважала, що лише користується часткою сестри, проживаючи в квартирі, а насправді ця частка не мала титульного законного власника, чим і обґрунтовується добросовісність володіння спірною часткою; в справі не виявлено жодних осіб, які б претендували на спірне майно, до них не належить і міська рада, яка не подала заяви про визнання спадщини відумерлою; безпідставним є застосування висновку з постанови ВС від 26.05.2021 у справі №214/3083/18.
Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Встановлено, що 14.06.1986 ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розірвали шлюб, актовий запис № 379, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 07.05.2009 (а.с.8).
11.07.2002 виконавчим комітетом Вінницької міської ради видано свідоцтво на право власності на житло, відповідно до якого квартира, яка знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності: ОСОБА_4 - 1/4; ОСОБА_6 - 1/4; ОСОБА_1 -1/4; ОСОБА_3 – 1/4. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво видане згідно з рішенням від 11.07.2002 № 1042 (а.с.9).
З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22257870 від 24.03.2009 слідує, що право власності на вказану вище квартиру на підставі свідоцтва виконавчого комітету Вінницької міської ради про право власності від 11.07.2002 зареєстровано в рівних частках (по 1/4, форма власності - приватна спільна часткова) за: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.11).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 08.11.2004 (а.с.13).
Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 21.07.2009 в цивільній справі №2-3492/09 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини позов задоволено. Визначено ОСОБА_2 додатковий двох місячний строк, з моменту набуття рішенням суду законної сили, для звернення з заявою в нотаріальну контору про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с.14-15).
Згідно відповіді завідувача першої вінницької державної нотаріальної контори Шарко О.В. від 19.05.2021 №956/02-14 на запит суду, спадкова справа померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 відсутня, на підтвердження чого надано витяг зі Спадкового реєстру №64768408 від 18.05.2021 (а.с.64).
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6 (а.с.6).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.05.2019, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Вінницької області Прокопенко А.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-774, спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_6 є її дочка ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видане свідоцтво складається із 1/4 частки квартири під номером АДРЕСА_2 . Дане також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Як зазначила ОСОБА_1 , саме під час оформлення спадщини після смерті матері вона дізналася, що частка ОСОБА_4 ніким не успадкована, а тому вважає, що має право на визнання за нею права власності на дане майно за набувальною давністю згідно вимог ст. 344 ЦК України.
На підтвердження свого проживання в квартирі протягом останніх десяти років ОСОБА_1 надала акт №12043, затверджений директором ТОВ «ЖЕО» 02.02.2020, відповідно до якого комісія в складі інспектора ВКР ТОВ «ЖЕО» Леонтьєвої С.П., начальника ВКР ТОВ «ЖЕО» Чуманова В.Ю. склала акт про те, що за виходом за адресою АДРЕСА_1 було встановлено, що за вказаною адресою безперервно з 2009 року проживає ОСОБА_1 (а.с.19).
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач була обізнана про те, що власником 1/4 частки квартири, яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право спільної власності за набувальною давністю був ОСОБА_4 , а тому прийшов до висновку про те, що володіння належною ОСОБА_4 часткою квартири не є добросовісним в розумінні статті 344 ЦК України. Також суд зазначив, що смерть  ОСОБА_4  та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після його смерті, не давали ОСОБА_1 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції.
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння, характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне), обставини, за яких виникло володіння спірним майном, та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння, а також юридичний статус спірного майна.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.
При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодіння чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у Постанові суду від 24 січня 2019 року в справі № 755/16913/16-ц (провадження № 61-24031св18).
Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач була обізнана відносно того, що власником 1/4 частини квартири, яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, був ОСОБА_4 , а тому не можна вважати володіння позивачем частиною квартири, яка залишилась після смерті ОСОБА_4 , добросовісним. Смерть ОСОБА_4 та неприйняття спадщини спадкоємцями після смерті останнього, не давали ОСОБА_1 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що володіння було добросовісним, оскільки колишній власник спірної частки ОСОБА_4 помер більше 10 років тому, отже обізнаність із фактом володіння ним майном не впливає на можливість застосування ст. 344 ЦК України (зі смертю колишнього власника його цивільна правоздатність припинилася, а разом з нею – будь-яка його участь у майнових відносинах). Крім того, вона вважала, що сестра на підставі рішення суду про визначення додаткового строку для прийняття спадщини прийняла спадщину ОСОБА_4 та набула право власності на його частку. А тому, на її думку, вона лише користувалася часткою квартири сестри. Таким чином, ця частка не мала титульного законного власника, як і не має до сьогодні.
Однак, давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивачка при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності.
До такого висновку прийшов Верховний Суд в постанові від 01.08.2018 у справі №201/12550/16-ц в справі за аналогічних правовідносин.
У ОСОБА_1 були підстави для набуття права власності, адже вона була спадкоємцем першої черги після смерті батька, однак, спадщину не прийняла.
Верховний Суд в постанові від 06.09.2018 у справі №205/1178/16-ц прийшов до висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. 
У даному випадку про недобросовісність володіння говорить факт неприйняття ОСОБА_1 спадщини після смерті батька при наявності такої можливості.
Суд першої інстанції зазначив, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
У даному випадку позивач була спадкоємцем першої черги після смерті батька (але не прийняла спадщину), а отже, застосовуються відносини правонаступництва.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що під час розгляду справи не було встановлено жодних осіб, які б претендували на спірне майно, а Вінницька міська рада до таких осіб також не належить, оскільки в порядку ст. 1277 ЦК України не подавала заяву про визнання спадщини відумерлою.
При цьому колегія суддів зазначає, що статтею 1277 ЦК України, яка регулює порядок визнання спадщини відумерлою, не встановлено строків, протягом якого орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, а лише зазначено, що така заява може бути подана не раніше одного року з часу відкриття спадщини.
Не приймаються також до уваги твердження апелянта з приводу безпідставності застосування висновків Верховного Суду, висловленого в постанові від 26.05.2021 у справі №214/3083/18, оскільки судом першої інстанції враховано лише висновки щодо застосування відповідних норм права, а тому вони вірно застосовані судом першої інстанції.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної  скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального  або  процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384  ЦПК України, 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко