П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/3950/21	
Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача - Стас Л.В.,
суддів: Шеметенко Л.П., Турецької І.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ГУДМС України в Одеській області (далі - відповідач), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ №34 від 19 лютого 2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .
В обґрунтування позову зазначав про протиправність оскаржуваного наказу, оскільки він прийнятий без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Так, відповідачем не прийнято до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності Гамбії (м.Бара). При цьому, позивач наголосив, що побоюється бути заарештованим за нанесення ним тілесних пошкоджень його родичці, оскільки відносно нього розпочато кримінальне провадження. 

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилався на доводи, які ідентичні доводам викладеним у позовній заяві, та наголошував на тому, що судом першої інстанції не прийнято до уваги інформацію стосовно можливого переслідування позивача органами поліції при повернені його до Гамбії, яка виключає можливість прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідач, ГУ ДМС України в Одеській області, у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, які узгоджуються із висновками суду першої інстанції, просив у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року - залишити без змін.
Разом з тим, відповідач вказав, що позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 11 лютого 2021 року, тобто після трирічного перебування на території України у якості нелегального мігранта, чим порушив вимоги ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
При цьому, відповідач послався на п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні», за яким значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
ГУ ДМС України в Одеській області послалося на відповідну правову позицію Верховного Суду викладену в постановах від 06 серпня 2020 року по справі №420/3327/19, від 16 лютого 2018 року по справі №825/608/17 (№К/9901/5193/17) та від 11 жовтня 2018 року по справі №815/1892/17.
Також, міграційна служба вказала на те, що за матеріалами особової справи, виїзд позивача на територію України не обумовлений потребою у міжнародному захисті, оскільки пов`язаний із бажанням отримати вищу освіту.

Учасники справи, належним чином сповіщені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, у зв`язку з чим відповідно до п.2 ч. 1 ст. 311 КАС України, справу розглянуто у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 11 лютого 2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин Гамбії, звернувся до ГУДМС в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Заява подана позивачем по причині того, що він не може повернутись до країни походження у зв`язку з тим, що за нанесення ним тілесних пошкоджень його родичці, відносно нього було розпочато кримінальне провадження.
Відповідно до матеріалів особової справи судом встановлено, що позивач в`їхав на територію України легально 16 листопада 2017 року.
У відповідності до отриманих пояснень, з території Гамбії (м.Бара) позивач виїхав 03 липня 2017 року до Сенегалу (м.Дакар) на таксі, де пробув 5 місяців та вибув авіарейсом Дакар (Сенегал) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна) , на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та візи типу D серії НОМЕР_2 , пункт пропуску аеропорт Бориспіль, м.Київ.
На територію України позивач прибув на навчання та був документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_3 від 16 жовтня 2018 року, яка була анульована у лютому 2019 року, у зв`язку з відрахуванням з навчального закладу.
Виїзд з регіону постійного проживання та неможливість повернення на Батьківщину позивач пояснює тим, що за нанесення ним тілесних пошкоджень його родичці, відносно нього було розпочато кримінальне провадження (арк. 1,2 заяви від 11 лютого 2021 року, арк.4 співбесіди від 16 лютого 2021 року).
Так, в заяві від 11 лютого 2021 року позивач стверджує, що 01 липня 2017 року між ним та його дальньою родичкою ( ОСОБА_3 ) відбувся конфлікт в ході якого він наніс їй ножові поранення в область руки гострим предметом (схожим на мачете, згідно з протоколом співбесіди від 19 лютого 2021 року). Конфлікт стався на фоні того, що позивач виступав проти здійснення його родичкою традиційного обрізання жіночих органів (англ. female genital mutilation = FGM) його двоюрідній сестрі ( ОСОБА_4 ). Пізніше, йому стало відомо, що через поранення ОСОБА_3 потрапила до лікарні та його розшукує поліція, тож він вирішив покинути Гамбію та виїхав до Сенегалу (арк. 1,2).
Під час проведення протоколу співбесіди від 19 лютого 2021 року було встановлено, що позивач усвідомлював, що вчинює кримінальне правопорушення, вважаючи, що іншого вибору він немає (арк.5).
З анкетування від 16 лютого 2021 року спостерігається, що причиною залишення території Гамбії був зазначений конфлікт позивача і його родички, який призвів до того, що його було об`явлено в розшук (арк.4).
До ГУ ДМС України в Одеській області надано копію ордеру від 06 липня 2017 року на арешт позивача для того, щоб він відповів за кримінальним обвинуваченням у скоєнні насильства відповідно до Кримінального кодексу Гамбії. (а.с.40)
За результатами розгляду заяви та особової справи №2021OD0033 громадянина Гамбії на установчі дані ОСОБА_1 , головний спеціаліст відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області, на підставі проведених анкетування та інтерв`ю, із зазначеним громадянином, з урахуванням актуальної ІКП, складено Висновок від 19 лютого 2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
З урахуванням вищевказаного висновку та відповідно до п.п. 4, 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», наказом ГУДМС України в Одеській області від 19 лютого 2021 року №34, громадянину Гамбії ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Про зазначену відмову позивача поінформовано повідомленням від 19 лютого 2021 року №5/1-342.
Не погоджуючись з рішенням відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач вказав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Таким чином, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову на підставі того, що виїзд позивача з країни громадського походження свідчить в більшій мірі про економічну та соціальну складову виїзду з країни громадянської належності, аніж про обґрунтованість її побоювань стати жертвою переслідувань на Батьківщині.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст.14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.
Відповідно до ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.
Згідно з п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з п.13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
За змістом п. п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
При оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно із ч.12 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.
Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27 квітня 2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» (16 грудня 1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює певне твердження.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Разом з цим, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи позивачем до заяви про надання міжнародного захисту не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця. Ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від`їзду до України, позивач не надав, та таких, що заслуговують на увагу, пояснень не навів. Крім того, позивачем не було надано до ГУДМС України в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування у Гамбії та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань.
Також позивачем, як шукачем захисту не було надано як до ГУДМС України в Одеській області, так і до суду документів, які можуть бути доказом того, що йому загрожує небезпека у разі повернення до країни громадянської належності.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що твердження позивача стосовно можливого переслідування є досить суперечливими.
Так, відповідно до матеріалів особової справи позивач виїхав з території Гамбії до Менегалу на таксі, де пробув 5 місяців та вибув авіарейсом Дакар-Касабланка-Стамбул-Київ. До України прибув на підставі належно оформленої візи, що може свідчити про виключну мету позивача пов`язану з його бажанням перебувати в обраній ним країні, а не про необхідність залишення ним країни громадянства через побоювання переслідувань.
Більш того, на територію України позивач прибув для навчання та був документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_3 від 16 жовтня 2018 року, яка вподальшому анульована у лютому 2019 року, у зв`язку з відрахуванням з навчального закладу.(а.с.64) 
Вказані обставини підтверджено наступними документами:
- свідоцтвом про закінчення підготовчого факультету (відділення) для іноземців та осіб без громадянства (а.с.67);
- академічною довідкою №000006 (а.с.68-69);
- довідкою Полтавського національного технічного університету ім.Юрія Кондратюка відрахуванням з навчального закладу 01 лютого 2019 року (а.с.70-71).
Разом з тим, у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник зазначив, що обставиною, яка змусила його звернутися до ДМС із вказаною завою, є побоювання бути заарештованим за нанесення ним тілесних пошкоджень його родичці, оскільки відносно нього було розпочато кримінальне провадження.
Однак, позивач не звернувся за наданням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, коли перетнув кордон України у 2017 році, та не повідомляв про наявність у нього підстав для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до лютого 2021 року.
Значна тривалість проміжків часу між прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ставить під сумнів щодо існування реальної загрози життю та свободі позивача в країні громадянської належності та свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
До того ж, колегія суддів наголошує, що відповідно матеріалів особової справи позивач перебуває у розшуку за вчинення на території Держави Гамбії злочину, отже, звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може свідчити про намагання останнього уникнути покарання за кримінальний вчинок.
Що є додатковим підтвердженням того, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання притягнення до відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством країни походження як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність.
Таким чином, виїзд позивача з країни громадського походження свідчить в більшій мірі про економічну та соціальну складову виїзду з країни громадянської належності, аніж про обґрунтованість його побоювань стати жертвою переслідувань на Батьківщині із застосуванням фізичного насильства, пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами.
До того ж, колегія суддів враховує те, що президент Гамбії - Яйя Джамме ще у листопаді 2015 року, на підставі Генеральної Асамблея ООН, постановив про заборону жіночого обрізання.
Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію у постановах від 06 березня 2019 року у справі №815/2505/17, від 04 березня 2019 року у справі №815/2505/17, від 31 березня 2020 року у справі №420/4829/19, від 07 вересня 2020 року у справі №420/6110/18, від 23 червня 2021 року у справі №420/5005/20, про те, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.
Колегія суддів звертає увагу на те, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Колегією суддів були враховані матеріали по країні походження, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що він прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.
Отже, дослідивши матеріали особової справи позивача, а саме: заяви, заяви-анкети, протоколи співбесід, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що історія переслідування позивача є необґрунтованою. Причина виїзду з Гамбії з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами, позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, що свідчить про відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що в свою чергу не створює умов для визнання особи біженцем у відповідності до п.1 ч.1 статті 1 вказаного Закону.
Згідно із ч.ч. 4, 6, 7 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.
Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п. 1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
За результатами вивчення матеріалів особової справи позивача відповідачем 19 лютого 2021 року було складено висновок щодо відсутності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якого встановлено, що загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених п. п. 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» обставин, у тому числі тих, що вказав позивач, та винесено Наказ №34 від 19 лютого 2021 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".
Колегія суддів вважає такий висновок та оскаржуваний наказ правомірними, оскільки аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності, дозволяє зробити висновок, що позивачем не доведено неможливість повернення до країни громадянської належності через об`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За правилами ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки рішення відповідача про відмову у оформленні позивачу документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим та таким, яке повністю відповідає нормам діючого законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Згідно зі ст.242 КАС України,рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Розподіл судових витрат згідно вимогст.139 КАС України не передбачено.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 21.10.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Шеметенко Л.П.    Турецька І.О.