Номер провадження: 22-ц/813/6463/21 
Номер справи місцевого суду: 946/6707/19
Головуючий у першій інстанції Присакар О. Я.
Доповідач Гірняк Л. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2021 року                                                                 м. Одеса
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:
Головуючого - Гірняк Л.А.
Суддів - Сегеди С.М.,Цюри Т.В.
За участю секретаря - Ющак А.Ю.,

Позивач- ОСОБА_1 .
Представника позивача- ОСОБА_2 
 розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 
       -про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, 
та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Ізмаїльської районної державної адміністрації 
       -про визначення місця проживання дитини, -

                ВСТАНОВИЛА:
       13.09.2019 року ОСОБА_1 уточнивши позовні вимоги звернулась до суду з позовними вимогами,та просила суд:
       - шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 21.10.2017 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №612 – розірвати; 
       -визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по місцю проживання матері – ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; 
       -відібрати від ОСОБА_3 , без позбавлення батьківських прав останнього, доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути її до матері ОСОБА_1 .
       Зазначає, що 21.10.2017 року в Ізмаїльському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в одеській області вона уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_3 в якиму народилась ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .Через різні погляди на життя в сім`ї постійно виникали сварки. 
        Вона піддавалась фізичному та психологічному насильству зі сторони чоловіка в наслідок чого подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечить її інтересам. 
       Дізнавшись про наміри розлучення відповідач вигнав її з дому та позбавив можливості спілкування з донькою.
       Посилаючись на вимоги ст.161 СК України на на те, що вони не дійшли згоди щодо місця проживання дитини просила визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по її місцю проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;
        Зазначає, що вона має постійне місце проживання, офіційно працевлаштована, характеризується позитивно, а залишення дитини у відповідача є небезпечним для життя, здоров`я та морального виховання дитини.
       18.11.2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічними позовними вимогами , якими просить визначити місце проживання малолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2 . 
       Вимоги вмотивовані тим, що на прикінці серпня 2019 року позивачка за власним бажанням, не попередивши ОСОБА_3 покинула місце їх спільного проживання, добровільно залишивши дитину. Крім того, звинувачення в застосуванні відносно неї фізичного та психологічного насилля є надуманими та не відповідають дійсності. Він проживає з дитиною за адресою: АДРЕСА_2 , батьки мешкають в іншому будинку неподалік і беруть участь у вихованні дитини. 
       Він має постійний заробіток і має час займатися з дочкою, характеризується позитивно, на обліку у нарколога і психіатра не знаходиться.
       У відзиві на зустрічну позовну заяву від 24.02.2020 року, ОСОБА_1 заперечує проти задоволення зустрічних позовних вимог та зазначає, що ОСОБА_3 чинить перешкоди у спілкуванні матері з дитиною.
       У відповіді на відзив ОСОБА_3 просить задовольнити його зустрічні позовні вимоги про визначення з ним місця проживання дитини та первісний позов щодо розірвання шлюбу задовольнити. 
       Зазначає, що ОСОБА_1 працює продавцем- консультантом в ТОВ «АТБ-Маркет» нетривалий час, в неї нестабільний дохід, відсутнє постійне місце проживання для гармонійного розвитку дитини.
Більше 3-х місяців мати дитини з нею не спілкується, він не чинить жодних перешкод.

       Короткий зщміст рішення суду першої інстанції
       Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини – задоволено.
       Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 21.10.2017 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №612 – розірвано.
       Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по місцю проживання матері – ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
       Відібрано від ОСОБА_3 доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернуто її до матері ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ).
       Допущено негайне виконання рішення в частині відібрання від ОСОБА_3 доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернення її до матері - ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп.
       В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Ізмаїльської районної державної адміністрації (ЄДРПОУ 04057126, місцезнаходження: Одеська область, м. Ізмаїл, проспект Суворова, 62) про визначення місця проживання дитини з батьком – відмовлено.
       Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 грудня 2020 року задоволено частково подання заступника начальника Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції( м. Одеса) Аргірова Р.Д. про оголошення розшуку боржника та оголошення розшуку дитини.
       Оголошено розшук дитини- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .В задоволенні решти вимог подання відмовлено.Обов`язок щодо розшуку дитини покладено на Ізмаїльський відділ поліції ГУ НП в Одеській області.
       Задовольняючи первісний позов та визначаючи місце проживання дочки з матір`ю, суд першої інстанції виходив з того, що це буде відповідатиме інтересам дитини та відсутності у справі виняткових обставин, які могли б виправдати розлучення дитини зі своєю матір`ю.
       Одночасно районний суд дійшов висновку, що на підставі ч. 1 ст. 170 СК України необхідно відібрати від ОСОБА_3 , без позбавлення батьківських прав, доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути її до матері ОСОБА_1 так як він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_3 м. Ізмаїл Державної прикордонної служби України та у разі перебування ОСОБА_3 у відрядженні, військовому навчанні, бойовому чергуванні, добовому наряді, проходженні військового навчання, тощо, які здійснюється без обмеження загальної тривалості службового часу, дворічна ОСОБА_4 залишається без батьківського нагляду, що являється небезпечним для здоров`я дитини/

       Короткий зміст апеляційної скарги 
       В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду в частині визначення місця проживання дититини та відібрання дитини та в цій частині прийняти нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги про визначення місця проживаня дитини з батьком. 
       В частині розірвання шлюбу просить рішення залишити без змін.
       Зазначає, що районним судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи та рішення ухвалено з порушенням судом норм матеріального та процесуального права.
       Зазначає, що з моменту народження дитини, вони проживали у будинку його батьків в АДРЕСА_2 , а з січня 2019 року їх сімя перешла проживати за адресою: АДРЕСА_3 .
       В серпні 2019 році ОСОБА_1 залишила дитину та виїхала у невідомосму напрямку.
       Звертає увагу суду, що вона не працює, часто міняє місце проживання, вагітна від іншого чоловіка.
       При цьому у нього є постійний заробіток та місце проживання, що буде відповідати інтересам дитини.
       Між тим не заперечує, що дитина проживає з ним, а позивачка не відвідує дитину, не цікавиться нею та не надає допомоги.
       Одночасно посилається на відсутність правових підстав щодо задоволення позовних вимог про відібрання у нього дитини, скільки між сторонами існує спір щодо її місця проживання.
       Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
В судове засідання відповідач ОСОБА_3 третя особа - орган опіки та піклування Ізмаїльської районної державної адміністрації не з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.
       З своїй заяві ОСОБА_3 просить відкласти розгляд спави посилаючись на поширення распіраторного захворювання, спричиненої короновірусом CОVID-19.
       Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
       Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
       Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, а тому відмовив у клопотанні про відкладення розгляду справи.
        В силу частини 2 ст.372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутністю.        

       ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
       Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, вислухавши пояснення сторін, що з`явились, перевіривши матеріали справи та бговоривши доводи апеляційної скарги приходить до наступного.
       Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
       Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, згідно ст. 15 Закону, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, а батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
       Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
       Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
       Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» також роз`яснив, що при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.
       Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою.
       Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
       Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено обов`язкову участь органу опіки та піклування при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
       Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
       Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
       Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
       Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
       У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
       У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України» стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: 
       по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною;
        по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
       Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
       Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.
       Судом встановлено, що у серпні 2019 року між сторонами припинені фактичні шлюбні відносини, цю обставину сторони не заперечували.
       Від шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 виданим 13.04.2018 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с. 8).
       Сторони однією сім`єю не проживають та судом розірвано шлюб. У цій частині рішення суду не оспорюється.
       Встановлено, що малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджено актом обстеження умов проживання від 19.09.2019 року, складеного при підготовці висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 95).
       Згідно вказаного акту, для проживання дитини за адресою: АДРЕСА_2 , створені належні умови.
       Крім того, згідно акту обстеження умов проживання від 22.01.2020 року, складеного при підготовці висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 з грудня 2019 року проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане житло ОСОБА_1 орендувала. Житлові умови добрі (а.с. 100).
       На теперішній час, ОСОБА_1 проживає у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_5 від якого народиась дитина та вони проживають в АДРЕСА_4 .
       Згідно наданої характеристика за місцем проживання зарекомендувала себе з позитивної сторони, а згідно Акту обстаження умов проживання встановлено, що будинок складається з 5 кімнат, є окремі кімнати для дітей.В будинку чисто, охайно та затишно. Родина з радістю готова прийняти старшу дочку – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Відповідно до висновку органу опіки та піклування Ізмаїльської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 05.02.2020 року №01/01-25/221, визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з мамою за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 64).
       Встановлюючи місце проживання дитини з матірю ОСОБА_7 , районний суд перевірив наявність або відсутність підстав для застосування статті 161 СК України і визначення місця проживання дитини сторін крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, зробив висновок що з врахуванням віку дитини та відсутності у справі виняткових обставин, які могли б виправдати розлучення дитини зі своєю матір`ю поозов ОСОБА_1 щодо визначення з нею місця проживання дитини підлягає задоволенню.
       Посилання апелянта на те, що у ОСОБА_7 відсутнє постійне місце проживання не є тією винятковою обставино, яка б могла виправдати розлучення дворічної дитини зі своєю матірю, оскільки вона характеризується позитивно, має задовільне місце проживання, створила нову родину. Крім того, за місцем проживання самого відповідача вона право постійного користування будинком не мала.
       За таких обставин суд першої інстанції врахувавши вік дитини, ставлення матері до неї, її характеристику дійшов правильного висновку, що найкращі інтереси дитини в забезпеченні її розвитку, як безпечному, спокійному середовищі відповідатиме проживання її з матірю.
       Доводи заявника про те, що ОСОБА_7 покинула малолітню дитину не є правовою підставою для встановлення місця проживання з батьком з врахуванням обставин які склались між сторонами, а посилання на рівність прав батьків прийнято першочергово із урахуванням інтересів самої дитини та не позбавляє права батька на звернення для визначення порядку та способу приймати його участі у спілкуванні та вихованні доньки.

       Вимоги щодо відібрання дитини
       Колегія суддів не погоджується з висновком районного суду у частині задоволення позову про відібрання дитини.
       Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається зі спеціального Закону України «Про охорону дитинства» та інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.
       Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
       Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони й піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.
       За змістом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.
У частині першій статті 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
       Згідно з частиною першою статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
       За приписами частин першої-третьої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них.
       Матеріалами спави встановлено, що заявивши вимоги про відібрання доньки не було досягнуто згоди батьків щодо того, з ким буде проживати їх малолітня донька, спір з цього приводу органом опіки та піклування чи судом не був вирішений.
       При цьому відсутні докази, що відповідач самочинно, без згоди матері, змінив місце проживання їх малолітньої дитини та цей спір спрямований виключно на забезпечення виконання рішення суду ухваленого у справі щодо встановлення місця проживання дитини.
       Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
       Завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень є виконавче провадження, яке згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» є сукупністю дій, визначених у цьому Законі, для органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
       Основними підставами для відібрання дитини є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва тощо. Інші випадки охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків, а й із їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини з огляду на її фізичний та психічний розвиток.
       Проходження військової служби відповідача не створює небезпеку для життя, здоров`я і морального виховання дитини, а тому районний суд не врахував, що сторони не визначили місце проживання дитини, відповідач не змінив місця проживання дочки, котра на той момент проживала з ним в його будинку, а обраний позивачкою спосіб захисту щодо відібрання дитини, пов`язаний зі створенням більш дієвих, на її переконання, умов для виконання судового рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини, який не може слугувати підставою заявленого позову, пред`явленого в цій справі.
       У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Враховуючи вимоги частини 7 ст.265 ЦПК України судова колегія визначає порядок виконання судового рішення шляхом зобов`язання ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Керуючись ст. 367,368,374,376 ,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,- 
ПОСТАНОВИЛА:        
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
       Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року в частині відібрання дитини скасувати та в цій частині прийняти постанову.
       В позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відібрання дитини залишити без задоволення.
       В решті рішення залишити без змін.
       Встановити спосіб виконання судового рішення шляхом зобов`язання ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Повний текст складено 06.12.2021 року в зв`язку з тим, що суддя Цюра Т.В. перебувала у відпустці з 23.11.2021 року по 26.11.2021 року( наказ №153в від 17.11.2021 року) та суддя Гірняк Л.А. також перебувала у відпустці з 01.12.2021 року по 03.12.2021 року (наказ № 157в від 26.11.2021 року).

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

С.М.Сегеда

Т.В.Цюра