ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 р. 	Справа № 520/3945/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Мінаєвої О.М. ,  Калиновського В.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.06.2021, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 01.06.21  по справі № 520/3945/21
за позовом     ОСОБА_1  
до   Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області            
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить суд:
- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови зарахувати до стажу періоди роботи ОСОБА_1 з 01.08.1983 по 18.10.1992, з 01.09.1993 по 01.11.1995, з 01.01.2004 по 02.04.2012, з 06.04.2012 по 21.04.2020 у подвійному розмірі згідно ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Харківській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахувавши до стажу періоди роботи ОСОБА_1 з 01.08.1983 по 18.10.1992, з 01.09.1993 по 01.11.1995, з 01.01.2004 по 02.04.2012, з 06.04.2012 по 21.04.2020 у подвійному розмірі згідно ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ, починаючи з 22.04.2020.  
В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що на його думку, відповідач відмовляючи зарахувати до стажу наведені періоди роботи, порушив права та інтереси позивача. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.06.2021 року позов   ОСОБА_1  до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області  про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови зарахувати до стажу періоди роботи ОСОБА_1 з 01.08.1983 по 18.10.1992, з 01.09.1993 по 01.11.1995, з 01.01.2004 по 02.04.2012, з 06.04.2012 по 21.04.2020 у подвійному розмірі згідно з ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду в Харківській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахувавши до стажу періоди роботи ОСОБА_1 з 01.08.1983 по 18.10.1992, з 01.09.1993 по 01.11.1995, з 01.01.2004 по 02.04.2012, з 06.04.2012 по 21.04.2020 у подвійному розмірі згідно з ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ, починаючи з 22.04.2020.  
Звернуто до негайного виконання присудження виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що у довідці № 4/682-к, яка видана 23.03.2020 Державної установою «Інститут загальної та невідкладної хірургії ім. В.Т. Зайцева Національної академії медичних наук України», зазначено, що в період з 01.08.1983 по 01.11.1995 ОСОБА_1 працював на посадах лікаря- анестезіолога-реаніматолога палати інтенсивної терапії на 12 хворих відділення травматичного шоку з групою анестезіології (15 ліжок) з палатою для реанімації і інтенсивної терапії на 12 хворих та старшого наукового співробітника відділення травматичного шоку, анестезіології, реанімації і інтенсивної терапії клініки Харківського НДІ загальної та невідкладної хірургії (згідно трудової книжки до 19.10.1992 - відділення травматичного шоку, після цієї дати - відділення травматичного шоку, анестезіології, реанімації Харківського НДІ загальної та невідкладної хірургії).
Відповідач вважає, що оскільки переліком закладів охорони здоров`я (або їх структурних підрозділів), визначених статтею 60 Закону № 1788, не передбачено зарахування до стажу роботи у подвійному розмірі періодів роботи у відділеннях травматичного шоку закладів охорони здоров`я, зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.08.1983 цо 18.10.1992, з01.09.1993 по 01.11.1995 у подвійному розмірі немає підстав.
Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 24 Закону № 1058 пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Відповідач зазначає, що ст. 60 Закону № 1788 може бути застосована до позивача виключно для цілей визначення наявності чи відсутності у нього права на пенсію за віком на пільгових умовах.
Позивач просить зарахувати періоди його, роботи з 01.01.2004 по 02.04.2012, з 06.04.2012 по 21.04.2020 в подвійному розмірі саме до страхового стажу, який впливає на розмір пенсії, що чинним законодавством не передбачено.
На думку відповідача, виходячи з вищезазначеного, періоди роботи, у визначених статтею 60 Закону № 1788 закладах (відділеннях), зараховуються до страхового стажу для обчислення пенсії у подвійному розмірі до 01.01.2004 (до моменту набрання чинності Законом № 1058). Зарахування до страхового стажу у подвійному розмірі періодів роботи у цих закладах після 01.01.2004 Законом № 1058 не передбачено.
Позивач скориставшись своїм правом надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначає, що довідкою від 23.05.2020 №4/682-к, що видана ДУ «Інститут загальної та невідкладної хірургії імені В.Т. Зайцева НАМНУ підтверджено, що періоди роботи позивача з 01.08.1983 по 18.10.1992 та з 01.09.1993 по 01.11.1995 зараховуються в подвійному розмірі на підставі ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Також, позивач звертає увагу, що згідно листа Міністерства охорони здоров`я України, надісланим Пенсійному фонду України №10.01.09/2209 від 08 грудня 2006 року, щодо віднесення окремих структурних підрозділів охорони здоров`я до відділень реанімації, робота в яких відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. У вказаному роз`ясненні зазначено, що у реанімаційній службі закладів охорони здоров`я існували такі відділення: відділення (групи анестезіології реанімації створювалися в лікарнях, які мали до 80% ліжок хірургічного профілю. В закладах, де кількість хірургічних ліжок менша і таке відділення не може бути створено за встановленими нормативами (пологові будинки з числом ліжок хірургічного профілю 75 %, центральні районні лікарні, онкологічні лікарні та диспансери з числом хірургічних ліжок 50), організовувалися палати для реанімацїї та інтенсивної терапії з введенням посад лікарів анестезіологів-реаніматологів та медичних сестер-анестезіологів (наказ МОЗ СРСР № 605 від 19 серпня 1969 року "Про поліпшення анестезіолого-реанімаційної служби в державі").
Як вбачається з уточнюючою довідки від 23.05.2020 №4/682-к, шо видана ДУ «Інститут загальної та невідкладної хірургії імені В.Т. Зайцева НАМНУ у клініці Харківського НДІ загальної та невідкладної хірурги було створено палату інтенсивної терапії на 12 хворих відділення травматичного шоку з групою анестезіології /15 ліжок/ з палатою для реанімації і інтенсивної терапії на 12 хворих при відділенні травматичного шоку, що повністю відповідає чинному на той період наказу МОЗ СРСР № 605 від 19 серпня 1969 року "Про поліпшення анестезіолого-реанімаційної служби в державі" та зараховується у подвійному розмірі згідно статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з урахуванням листа Міністерства охорони здоров`я України, надісланий Пенсійному фонду України № 10.01.09/2209 від 08 грудня 2006 року.
Позивач наголошує, що відповідно до наказу МОЗ СРСР № 605 від 19 серпня 1969 року "Про поліпшення анестезіолого-реанімаційної служби в державі" в період роботи позивача організовувалися палати для реанімації та інтенсивної терапії з введенням посад лікарів анестезіологів- реаніматологів, а відповідно до листа Міністерства охорони здоров`я України, що надісланий Пенсійному фонду України № 10.01.09/2209 від 08 грудня 2006 року, щодо віднесення окремих структурних підрозділів охорони здоров`я до відділень реанімації, робота в яких відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі - період роботи у палатах інтенсивної терапії зараховується у подвійному розмірі.
На думку позивача, не зараховуючи періоди роботи 01.08.1983 по 18.10.1992 та з 01.09.1993 по 01.11.1995 відповідач діяв незаконно, оскільки редакція статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є чинною на теперішній час. Стаття 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не скасовує ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не зупиняє її дію. 
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області з 22.04.2020.
Позивач зазначає, що під час оформлення пенсії ним надано довідки, що підтверджують виконання роботи, яка підлягає зарахуванню у подвійному розмірі згідно з ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ.
Періоди роботи лікарем-анестезіологом-реаніматологом у відділенні анестезіології та реанімації Територіального медичного об`єднання Червонозаводського району міста Харкова з 02.11.1995 по 31.12.1999 (на підставі записів в трудовій книзі №3-4 та довідки Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка №25» Харківської міської ради №02-18 від 17.04.2020) та 01.01.2000 по 31.12.2003 на посаді лікаря-анестезіолога у анестезіологічно-реанімаційному відділенні з палатами інтенсивної терапії на 6 ліжок у Комунальному закладі охорони здоров`я «Харківський міський клінічний пологовий будинок №7 (на підставі записів в трудовій книзі та довідки № 403/0/629-20 від 17.04.2020, виданої Комунальним некомерційним підприємством «Міський клінічний пологовий будинок №7» Харківської міської Ради відповідачем зараховано у подвійному розмірі, що сторонами не заперечувалось.
Періоди роботи з 01.01.2004 по 02.04.2012 на посаді лікаря-анестезіолога у анестезіологічно-реанімаційному відділенні з палатами інтенсивної терапії на 6 ліжок у Комунальному закладі охорони здоров`я «Харківський міський клінічний пологовий будинок №7, з 06.04.2012 завідувачем відділення інтенсивної терапії, з 09.04.2012 завідувача відділення анестезіології з ліжками інтенсивної терапії та з 15.03.2016 по 21.04.2020 у Комунальному некомерційному підприємстві «Харківська обласна клінічна лікарня» - відповідачем в подвійному розмірі згідно ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не зараховано.
Також у подвійному розмірі не зараховано період роботи 01.08.1983 по 18.10.1992 та з 01.09.1993 по 01.11.1995 на посаді лікаря анестезіолога-реаніматолога палати інтенсивної терапії на 12 хворих відділення травматичного шоку з групою анестезіології /15 ліжок/ з палатою для реанімації і інтенсивної терапії на 12 хворих у клініці Харківського науково-дослідного інституту загальної та невідкладної хірургії імені В.Т. Зайцева Національної академії наук України.
Про вказане вище позивача повідомлено листом від 13.11.2020 №9375-14157/Г-02/8-2000/20.
Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з`ясування необхідних обставин, що мали значення, чим порушив законні інтереси платника податків.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.
Порядок обчислення спеціального стажу та умов, за яких визначається право на пенсію за вислугу років, регламентовані Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII.
Згідно з вимогами ст. 51, 52 Закону №1788-XII пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.
Відповідно до ст. 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII, робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Аналізуючи наведене, колегія суддів доходить до висновку, що робота в реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 та уточнюючої довідки №4/682-к від 23.03.2020 позивач працював з 01.08.1983 по 18.10.1992 та з 01.09.1993 по 01.11.1995 на посаді лікаря анестезіолога-реаніматолога палати інтенсивної терапії на 12 хворих відділення травматичного шоку з групою анестезіології з палатою для реанімації і інтенсивної терапії на 12 хворих у клініці Харківського науково-дослідного інституту загальної та невідкладної хірургії імені В.Т. зайцева Національної академії наук України.
Листом від 13.11.2020 відповідач повідомив позивача про те, що періоди роботи з 01.08.1983 по 18.10.1992 та з 01.09.1993 по 01.11.1995 на посаді лікаря анестезіолога- реаніматолога палати інтенсивної терапії на 12 хворих відділення травматичного шоку з групою анестезіології /15 ліжок/ з палатою для реанімації і інтенсивної терапії на 12 хворих у клініці Харківського науково-дослідного інституту загальної та невідкладної хірургії імені В.Т. зайцева Національної академії наук України в подвійному розмірі не зараховано.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача, що підставою для відмови в зарахуванні періодів роботи з 01.08.1983 по 18.10.1992 та з 01.09.1993 по 01.11.1995, є те, що обов`язковою вимогою для зарахування вказаного стажу у подвійному розмірі є саме робота у реанімаційному відділенні, колегія суддів зазначає наступне.
Так, наказом Міністерства охорони здоров`я СРСР № 1188 від 29 грудня 1975 року "Про подальше вдосконалення реанімаційної допомоги населенню" затверджено Положення про відділення реанімації та інтенсивної терапії лікарні, відповідно до розділів І-ІІІ якого відділення реанімації та інтенсивної терапії є структурним підрозділом лікарні, організовується за дозволом Міністерства охорони здоров`я союзної республіки в містах з населенням від 500 тисяч чоловік і вище в складі великих багатопрофільних лікарень (міська лікарня швидкої медичної допомоги, міська, обласна, крайова, республіканська лікарні з числом не менше 800 ліжок в лікарні, і такі ж дитячі лікарні з числом не менше 400 ліжок в лікарні), де зосереджена ургентна допомога. Число ліжок у відділенні реанімації та інтенсивної терапії не може бути більше 20-25 ліжок. Відділення реанімації та інтенсивної терапії лікарні є центром для надання реанімаційної допомоги прикріпленому населенню. Основним завданням відділення є, зокрема, здійснення комплексу заходів щодо реанімації та інтенсивної терапії особам з розладами функції життєво важливих органів до стабілізації їх діяльності, що надходять з відділень лікарні і доставлених швидкою медичною допомогою.
Відповідно до основних завдань відділення його персонал: здійснює набір хворих, які підлягають госпіталізації у відділення реанімації та інтенсивної терапії; проводить за показаннями реанімацію і інтенсивну терапію у відділенні реанімації та інтенсивної терапії з залученням, при необхідності, лікаря відповідної спеціальності для визначення схеми лікування основного захворювання, що викликало необхідність реанімації та інтенсивної терапії.
Пунктом "г" розділу II наказу № 1188 від 29 грудня 1975 року визначено, що для укомплектування штату медичного персоналу відділень реанімації та інтенсивної терапії використовувати перш за все медичний персонал відділень анестезіології-реанімації лікарень, лікарів анестезіологів-реаніматологів та сестер палат реанімації та інтенсивної терапії.
Наказом Міністерства охорони здоров`я СРСР "Про подальше вдосконалення анестезіолого-реанімаційної допомоги населенню" №841 від 11 червня 1986 року затверджено "Положення про відділення (групу) анестезіології-реанімації лікувально- профілактичного закладу", відповідно до пунктів 1-2 якого відділення (група) анестезіології-реанімації організовується у складі лікувально-профілактичного закладу. З дозволу Міністрства охорони здоров`я союзної республіки в складі відділення анестезіології - реанімації можуть організовуватися палати для реанімації та інтенсивної терапії в наступних лікувально-профілактичних закладах, зокрема в центральних районних лікарнях на 200 і більше ліжок при наявності в лікарні не менше 60 ліжок хірургічного профілю.
Відповідно до листа Міністерства охорони здоров`я України, надісланого Пенсійному фонду України №10.01.09/2209 від 08 грудня 2006 року, щодо віднесення окремих структурних підрозділів охорони здоров`я до відділень реанімації, робота в яких відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. У вказаному роз`ясненні зазначено, що у реанімаційній службі закладів охорони здоров`я існували такі відділення: відділення (групи) анестезіології реанімації створювалися в лікарнях, які мали до 80% ліжок хірургічного профілю. В закладах, де кількість хірургічних ліжок менша і таке відділення не може бути створено за встановленими нормативами (пологові будинки з числом ліжок хірургічного профілю 75 %, центральні районні лікарні, онкологічні лікарні та диспансери з числом хірургічних ліжок 50), організовувалися палати для реанімації та інтенсивної терапії з введенням посад лікарів анестезіологів-реаніматологів та медичних сестер-анестезіологів (наказ МОЗ СРСР № 605 від 19 серпня 1969 року "Про поліпшення анестезіолого-реанімаційної служби в державі").
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з уточнюючої довідки від 23.05.2020 №4/682-к, що видана ДУ «Інститут загальної та невідкладної хірургії імені В,Т. Зайцева НАМНУ у клініці Харківського НДІ загальної та невідкладної хірургії було створено палату інтенсивної терапії на 12 хворих відділення травматичного шоку з групою анестезіології /15 ліжок/ з палатою для реанімації і інтенсивної терапії на 12 хворих при відділенні травматичного шоку, що відповідає чинному на той період наказу МОЗ СРСР № 605 від 19 серпня 1969 року "Про поліпшення анестезіолого-реанімаційної служби в державі", а тому спірний період роботи позивача у такому відділенні зараховується у подвійному розмірі згідно статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з урахуванням листа Міністерства охорони здоров`я України № 10.01.09/2209 від 08 грудня 2006 року.
Таким чином, відповідно до наказу МОЗ СРСР № 605 від 19 серпня 1969 року "Про поліпшення анестезіолого-реанімаційної служби в державі" в період роботи позивача організовувалися палати для реанімації та інтенсивної терапії з введенням посад лікарів анестезіологів-реаніматологів, а відповідно до листа Міністерства охорони здоров`я України, що надісланий Пенсійному фонду України № 10.01.09/2209 від 08 грудня 2006 року, щодо віднесення окремих структурних підрозділів охорони здоров`я до відділень реанімації, робота в яких відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі - період роботи у палатах інтенсивної терапії зараховується у подвійному розмірі.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача, стосовно відмови зарахувати у подвійному розмірі спірні періоди роботи з 01.01.2004, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який набув чинності з 01.01.2004 року, страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набуття чинності цим законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим законом.
Статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Доводи апеляційної скарги відповідача стосовно того, що пільговий стаж позивача за період після 01 січня 2004 року не підлягає врахуванню в подвійному розмірі з підстав набрання чинності Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", згідно ст. 24 якого страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.
За змістом п. 2 розділу XV прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення".
Згідно з п.3 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, то провадиться перерахунок пенсії з врахуванням страхового стажу після призначення пенсії.
Слід зазначити, що прикінцевими положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах за списками № 1 і 2, а також за вислугу років, здійснюється за названим Законом у разі досягнення пенсійного віку та за наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Вимогами п.4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Законом.
Дійсно, редакція статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є чинною на теперішній час. Стаття 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не скасовує ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не зупиняє її дію.
Нормами ст.16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугою років.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що для належного захисту прав позивача необхідно визнати протиправними дії відповідача щодо відмови зарахувати до стажу періоди роботи позивача з 01.08.1983 по 18.10.1992, з 01.09.1993 по 01.11.1995, з 01.01.2004 по 02.04.2012, з 06.04.2012 по 21.04.2020 у подвійному розмірі згідно з ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії зарахувавши до стажу періоди роботи позивача з 01.08.1983 по 18.10.1992, з 01.09.1993 по 01.11.1995, з 01.01.2004 по 02.04.2012, з 06.04.2012 по 21.04.2020 у подвійному розмірі згідно з ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ, починаючи з 22.04.2020.  
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.06.2021 року по справі № 520/3945/21 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 01.06.2021 по справі № 520/3945/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.М. Мінаєва    В.А. Калиновський