ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 р.	Справа № 520/17134/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Рєзнікової С.С.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Курило Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 року, головуючий суддя І інстанції Сліденко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 26.01.21 року по справі № 520/17134/2020
          за позовом     ОСОБА_1  
          до   Головного управління ДПС у Харківській області                  
          про скасування вимоги про сплату боргу,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просив суд:
- скасувати в повному обсязі вимогу ГУ ДПС України в Харківській області про сплату боргу (недоїмки) від 14.11.2019 № Ф-2328-23.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено про протиправність оскаржуваного рішення податкового органу, на підставі того, що протягом 2012-2019 років позивач фактично не здійснював підприємницьку діяльність, доходу у межах господарської діяльності не одержував, зазначив, що у період з листопада 2015 року по квітня 2017 року позивач перебував під вартою у слідчому ізоляторі, а з червня 2017 року працював найманим робітником. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 позов  задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 14.11.2019 № Ф-2328-23 в частині 26539 (двадцять шість тисяч п`ятсот тридцять дев`ять грн.) грн. 26 коп.
Позов у решті вимог залишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення в цій частині, та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач зареєстрований у якості фізичної особи-підприємця 05.03.2012.
Зі змісту позову встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством у кримінальному провадженні №12015220280002002 від 03.11.2015, внаслідок обрання судом відповідного запобіжного заходу у періоди з 05.11.2015 по 12.02.2016, з 22.03.2016 по 21.04.2017 позивач знаходився під вартою в Державній установі "Харківський слідчий ізолятор", при цьому у період з 12.02.2016 по 22.03.2016 позивач вибував для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи, на підтвердження вказаних обставин позивачем долучено до матеріалів справи копію листа ДУ "Харківський слідчий ізолятор" (а.с. 41).
Зі змісту наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 встановлено, що у період з 01.06.2017 по 27.04.2018 позивач працював у ТОВ "Кулінар", а у період з 09.01.2019 по 07.02.2020 - у ТОВ "Харківський м`ясокомбінат".
Державна реєстрація припинення підприємницької діяльності здійснена 16.10.2020 за власним рішенням заявника.
14.11.2019 Головним управлінням ДПС у Харківській області прийнято вимогу № Ф-2328-23 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 27702,69 грн. (а.с.13).
У відзиві на позов відповідачем зазначено, що до складу суми недоїмки входить: сальдо  станом на 31.12.2015 - 1163,43 грн., 8448,00 грн. недоїмки за 2017 рік, 7371,54 грн. недоїмки за 2018 рік, 10719,72 грн. недоїмки за 2019 рік.
Вимогу про сплату боргу надіслано контролюючим органом на адресу позивача - АДРЕСА_1 , і згідно наявного підпису у повідомленні про вручення поштового відправлення отримано 13.11.2019.
12.10.2020 позивачем направлено скаргу на оскаржувану вимогу до ДПС України, за результатами розгляду якої, рішення від 04.11.2020 скаргу залишено без задоволення.
Не погодившись з вимогою ГУ ДПС України в Харківській області про сплату боргу (недоїмки) від 14.11.2019 № Ф-2328-23, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне. 
Так, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі - Закону №2464-VI).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.
Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону №2464-VI, порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Облік нарахованих і сплачених сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснюється контролюючим органом в інтегрованій картці платника, що відкривається за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися платниками.
Недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або несплачена у строки, встановлені цим законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів Державною фіскальною службою України та її територіальними органами встановлена Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 №449 (надалі - Інструкція №449).
Відповідно до положень Закону №2464-VI та Інструкції № 449 на платника покладено обов`язок щодо своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Законом України від 06.12.2016 №1774 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесено зміни до Закону №2464-VI, що діють з 01.01.2017, зокрема щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.
Фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Згідно з п. 2, 3 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI, у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Отже, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які застосовують спрощену систему оподаткування, сплачують єдиний соціальний внесок за періоди, в яких вони були платниками єдиного податку, незалежно від того, отримували вони дохід у цей період чи ні.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, колегія суддів зазначає, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року по справі № 440/2149/19.
Відповідно до ст. 4 Закону №2464-VI, платниками ЄСВ є, зокрема, роботодавці (за найманих працівників), фізичні особи - підприємці (самі за себе та найманих працівників), самозайняті особи (самі за себе та найманих працівників).
Тобто, якщо особа є найманим працівником, то така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Зі змісту наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 встановлено, що позивач у період з 01.06.2017 по 27.04.2018 та з 09.01.2019 по 07.02.2020 був найманим  працівником, тобто належав до категорії осіб, обов`язок за оплату ЄСВ за яких покладений на роботодавця, а тому в даному випадку у позивача у вказаний період був відсутній обов`язок зі сплати єдиного внеску, оскільки за таких умов відбулось подвійне оподаткування, що суперечить принципам податкового законодавства.
Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року по справі № 520/3939/19.
   Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що контролюючим органом неправомірно нараховано позивачу недоїмку зі сплати єдиного соціального внеску за період з 01.01.2017 по 31.12.2019, відтак наявні підстави для визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 14.11.2019 № Ф-2328-23 в частині 26539,26 грн.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 по справі №520/17134/2020  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.С. Рєзнікова	
Судді	   	А.О. Бегунц    Л.В. Курило   	
Повний текст постанови складено  03.12.2021 року