Головуючий у І інстанції Миколаєць І.Ю.
Провадження №22-ц/824/11474/2021                                                           Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

                                                      ПОСТАНОВА
                                               ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
     30 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
Головуючого судді:        Матвієнко Ю.О.,
суддів:                              Мельника Я.С., Гуля В.В.,
           при секретарі:                  Ковтун М.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2021 року про відмову у забезпеченні позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.
У судовому засіданні 14.06.2021 року представник позивача подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 до завершення розгляду даної справи судом та набрання рішенням суду законної сили, яку обґрунтовував наявністю реальної загрози настання обставин, що можуть істотно ускладнити поновлення порушеного права у разі задоволення його позову. Зокрема, представник позивача посилався на те, що відповідачем під час розгляду справи зареєстровано за собою право власності на вищезазначену квартиру, яка є предметом іпотечного договору, що дає їй змогу безперешкодно відчужити квартиру без згоди на це позивача.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Стеблевського А.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким вжити заходів забезпечення позову по справі №759/23412/20, шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо відчуження (продаж, дарування) або обтяження будь-якими зобов`язаннями квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 811803080000), до завершення розгляду даної справи судом та набрання рішенням суду законної сили, та заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам, на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти реєстраційні дії з квартирою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 811803080000), до завершення розгляду даної справи судом та набрання рішенням суду законної сили.
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від відповідача ОСОБА_2 , остання просила ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 14 червня 2021 року залишити без змін, а скаргу ОСОБА_1 - без задоволення. 
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Стеблевський С.О. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав. 
Відповідач ОСОБА_2 в апеляційному суді проти задоволення скарги позивача заперечила та просила ухвалу суду залишити без змін, як законну та обґрунтовану, з підстав, викладених у відзиві на скаргу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін, виходячи з наступного.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові від 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.3-4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року N 9).
З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у даній справі є визнання недійсним укладеного між сторонами договору позики, тобто позовна вимога ОСОБА_1 за своєю суттю є вимогою немайнового характеру і у разі її задоволення судове рішення не підлягатиме примусовому виконанню, тому посилання позивача на те, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить або утруднить виконання судового рішення є безпідставними. Крім того, такий захід забезпечення позову, як заборона здійснювати будь-які реєстраційні дії стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, неспівмірний з предметом позову, яким є визнання недійсним договору позики. 
Такі ж самі висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі№ 372/1223/17 та від 18 грудня 2019 року у справі № 554/3572/19.
Таким чином, суд першої інстанції, надаючи оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, враховуючи неспівмірність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, зважаючи на те, що у випадку задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, дійшов правильного висновку про відмову у вжитті заходів забезпечення позову, оскільки незабезпечення позову в обраний спосіб не ускладнить та не зробить неможливим виконання рішення суду або поновлення оспорюваних прав, за захистом яких позивач звернувся до суду. Враховуючи викладене, такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного права позивача та не є співмірним із заявленими ним вимогами у даній справі.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується з висновками суду про необґрунтованість та безпідставність заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, оскільки заява про забезпечення позову не може ґрунтуватися на припущеннях, а факт того, що невжиття заходів забезпечення позову у спосіб, визначений позивачем, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, постановленого за наслідками розгляду його позову, має бути доведеним належними, допустимими та достовірними доказами. При цьому, апеляційний суд зауважує на тому, що позивач не позбавлений можливості повторно заявити в суді першої інстанції клопотання про забезпечення позову, обґрунтувавши його належним чином.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою і законності та обґрунтованості постановленої судом ухвали не спростовують. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.      
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення ухвали суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
            П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
    Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2021 року про відмову у забезпеченні позову - залишити без змін.
 
    Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
     Головуючий: 
 
     Судді: