Головуючий у І інстанції Шаповалова К.В.	
Провадження №  22-ц/824/11301/2021	 	 	 	                                    Доповідач у 2 інстанції  Матвієнко Ю.О.	

ПОСТАНОВА
Іменем України 
 
     12 листопада 2021 року                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Гуля В.В., Верланова С.М., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві, Головного управління Національної поліції у місті Києві про стягнення майнової та моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві, Головного управління Національної поліції у місті Києві про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої неправомірними рішеннями, діями та бездіяльністю органів досудового розслідування.
Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач посилалась на те, що Головним управлінням Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12020100000000072 за фактом вчинення невстановленими особами на території м. Києва кримінальних правопорушень, пов`язаних з примушуванням до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань, зокрема виплати заявниками неіснуючих боргів або сплати завищених відсотків по кредиту із погрозою застосування насильства.
Незаконними діями та бездіяльністю посадової особи органу державної влади - посадовою особою Головного управління Національної поліції у м. Києві було порушено законні права та охоронювані законом інтереси позивача та заподіяно їй майнову шкоду, яка підлягає відшкодуванню за рахунок Державного бюджету України.
Так, 24.09.2020 року в рамках зазначеного кримінального провадження відповідачем проведено обшук за місцем роботи позивача в офісі ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» за адресою: м.Київ, вул. Є.Коновальця, буд. 36Д.
За результатами обшуку службовими особами відповідача за відсутності правових підстав вилучено належне позивачу майно: телефон Meizu М6С 32GBblue IMEI1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 та ноутбук марки Lenovo sin PF0BPK73S, які постійно використовувались позивачем, як у повсякденному житті, так і під час виконання трудових обов`язків.
Відповідно до вказаної ухвали слідчого-судді слідчим надано дозвіл на проведення обшуку офісного приміщення за місцем фактичного розташування ТОВ «ФК «Гелексі» за адресою: м. Київ, вул. Є.Коновальця (Щорса) 36, з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знарядь вчинення кримінального правопорушення, зокрема, комп`ютерну техніку з можливістю копіювання інформації з неї, а не її вилучення. Для цієї мети, зазначеною ухвалою про обшук залучено спеціаліста для здійснення копіювання інформації з ноутбуків та комп`ютерної техніки, в яких може бути наявна база з кредитно-зобов`язаними особами.
Згідно абз.2 ч. 1 ст. 159 КПК України тимчасовий доступ до електронних інформаційних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку здійснюється шляхом зняття копії інформації, що міститься в таких електронних інформаційних системах або їх частинах, мобільних терміналах систем зв`язку, без їх вилучення.
Наведена норма з забороною вилучення є імперативною по відношенню до дій органу досудового розслідування під час проведення обшуку з метою тимчасового доступу до комп`ютерної техніки та мобільних терміналів систем зв`язку. Положення абз.2 ст.159 КПК України є чіткими, зрозумілими, не потребують двозначного трактування або тлумачення та не містять винятків або відсилань на обставини, що містять такі винятки.
Вилучене майно позивача є саме тим майном, обмеження на вилучення якого прямо встановлено ст.159 КПК України.
За таких обставин, порушення прямих імперативних норм закону відповідачем завдало позивачу майнової шкоди у вигляді втрати належного їй на праві власності майна, та моральної шкоди, оскільки в результаті вилучення переліченого майна позивач позбавилася можливості вільно спілкуватися з близькими людьми та родичами. В результаті вилучення мобільного телефону у позивача зникли чисельні контакти та відомості про послуги, якими вона активно користувалася в побутовому житті та під час виконання професійних обов`язків, що вплинуло на її заробіток в такий скрутний час.
Представником ТОВ «ФК «Гелексі» до суду було направлено скаргу щодо бездіяльності старшого слідчого СВ ГУНП у місті Києві, яка полягає у неповерненні окремого майна (в тому числі майна позивача), вилученого під час проведення обшуку 24.09.2020 року в офісному приміщенні за адресою: м.Київ, вул. Є.Коновальця, 36.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/30924 від 02.11.2020 року скаргу було задоволено та зобов`язано уповноважену особу, в провадженні якої знаходяться матеріали кримінального провадження № 12020100000000072 від 05.02.2020 року, повернути ТОВ «ФК «Гелексі» все вилучене 24.09.2020 року в ході проведення обшуку майно.
Разом з тим, ухвала слідчого судді відповідачем не виконана, що, на думку позивача,  є безумовним доказом протиправності та упередженості дій відповідача по відношенню до неї. Крім того, факт протиправної бездіяльності підтверджений і ухвалою слідчого судді, якою встановлені факти невиконання органом досудового розслідування вимог закону, внаслідок чого суддею і була прийнята ухвала про зобов`язання відповідача відновити порушені права позивача шляхом повернення їй майна.
Зазначеними діями та бездіяльністю ГУ Національної поліції в м. Києві позивачу було заподіяно майнову шкоду в розмірі 20 495 грн. 00 коп., що є фактичним еквівалентом вилученого майна, та включає вартість мобільного телефону Meizu М6С 32GBblue - 2 496 грн. 00 коп. та вартість ноутбуку марки Lenovo - 17 999 грн. 00 коп., а також моральну шкоду, розмір якої позивач визначила у 10 000 грн. 00 коп.
Оскільки шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державного органу або його посадової особи, відшкодовується державою за рахунок коштів державного бюджету, позивач просила суд постановити рішення, яким: стягнути з держави Україна на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної незаконними діями та бездіяльністю посадової особи Головного управління Національної поліції в м. Києві, 20 495 грн. 00 коп. з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби у м. Києві; стягнути з держави Україна на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями та бездіяльністю посадової особи Головного управління Національної поліції в м. Києві, 10 000  грн. 00 коп. з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби у м. Києві; стягнути з держави Україна на користь ОСОБА_1 18 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, відповідач просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову в даній справі (48 495 грн. 00 коп.) є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом першої інстанції встановлено, що Головним управлінням Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12020100000000072 за фактом вчинення невстановленими особами на території м. Києва кримінальних правопорушень, пов`язаних з примушуванням до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань, зокрема виплати заявниками неіснуючих боргів або сплати завищених відсотків по кредиту із погрозою застосування насильства.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва був наданий дозвіл слідчим Головного управління Національної поліції у м. Києві, які входять до групи слідчих у кримінальному провадженні, на проведення обшуку офісного приміщення за місцем фактичного розташування ТОВ «ФК «Гелексі» з метою виявлення та фіксації відомостей про вчинення кримінального правопорушення.
24 вересня 2020 року в рамках зазначеного кримінального провадження було проведено обшук в офісі ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» за адресою: м. Київ, вул. Є. Коновальця, буд. 36Д.
Як зазначала позивач у позові, за результатами обшуку службовими особами ГУ НП у м. Києві було вилучено майно, що належить їй на праві власності, а саме: телефон Meizu М6С 32GBblue IMEI1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 та ноутбук марки Lenovo sin PF0BPK73S, які постійно використовувались позивачем, як у повсякденному житті, так і під час виконання трудових обов`язків.
25 вересня 2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся прокурор відділу Київської міської прокуратури Беба Є.Г. з клопотанням про арешт майна, вилученого 24 вересня 2020 року в ході обшуку, яке надійшло до суду 28 вересня 2020 року та 5 жовтня 2020 року призначено до розгляду в судовому засіданні, справа №761/30645/20 - слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва Трубніковим А.В. Разом з тим, 5 жовтня 2020 року клопотання прокурора не було розглянуто по суті та засідання було перенесено на іншу дату.
Представником ТОВ «ФК «Гелексі» на адресу Шевченківського районного суду м. Києва було направлено скаргу на бездіяльність старшого слідчого СВ ГУНП в місті Києві, яка полягає у неповерненні майна, вилученого під час проведення обшуку 24 вересня 2020 року в офісному приміщенні за адресою: м. Київ, вул. Є. Коновальця, 36 Д.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/30924/20 від 2 листопада 2020 року скаргу задоволено та зобов`язано уповноважену особу, в провадженні якої знаходяться матеріали кримінального провадження №12020100000000072 від 5 лютого 2020 року, повернути ТОВ «ФК «Гелексі» все вилучене 24 вересня 2020 року в ході проведення обшуку майно.
Як зазначав у суді першої інстанції представник позивачки, вказана ухвала суду  тривалий час не виконувалась уповноваженими особами відповідача.
Зокрема, ОСОБА_1 23 та 27 листопада 2020 року зверталась із заявами до відповідача ГУ НП у м. Києві та просила повернути належне їй майно.
Згідно долученої до матеріалів справи відповідачем ГУ НП у м. Києві копії розписки вбачається, що 1 березня 2021 року адвокат Осьмуха С.О. отримав у слідчого Братим М.І. мобільний телефон Meizu imei1 НОМЕР_1 , imei2 НОМЕР_2 , для передачі ОСОБА_1 (а.с.118), а 16 березня 2021 року адвокат Осьмуха О.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , отримав від органу досудового розслідування ноутбук Lenovo PF OBK 73S, про що свідчить фотокопія розписки, долучена до матеріалів справи адвокатом Осьмухою С.О. (а.с.105-106).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача майнової та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності підстав для її стягнення, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Пунктами 8 та 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачені відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди, як способи захисту цивільних прав та інтересів.
Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.
В свою чергу, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
При цьому, за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.
Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Таким чином, на відміну від загальної норми ст. 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми ст.ст. 1173, 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.
За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
При цьому, відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постановах від 12.03.2019 року в справі № 920/715/17, від 10.10.2018 року в справі № 640/3837/17; від 04.07.2018 року в справі № 638/14260/16, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.
У позовній заяві позивач посилалась на те, що виїмка та обшук у приміщенні ТОВ «ФК «Гелексі» були проведені незаконно, а тому шкода, завдана такими діями відповідача, має бути відшкодована позивачу.
Разом з тим, позивачем суду не надано доказів стосовно наявності судового рішення, яке б констатувало факт незаконності проведеного 24 вересня 2020 року обшуку у приміщенні ТОВ «ФК «Гелексі» та факт незаконної виїмки.
Факт наявності ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 2 листопада 2020 року про повернення майна, вилученого в ході обшуку 24 вересня 2020 року, не свідчить про незаконність обшуку та виїмки, оскільки, як вбачається із ухвали суду від 2 листопада 2020 року, підставою для ухвалення такого судового рішення стало те, що слідчий у судове засідання не з`явився та не довів того факту, що вказане в ухвалі майно входить до переліку майна, дозвіл на відшукання і вилучення якого прямо надавався ухвалою суду.
При цьому, суд зауважив, що відповідно до статті 169 КПК України вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном та зазначив, що відповідно до частини шостої статті 173 КПК України ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна слідчий суддя, суд постановляє не пізніше сімдесяти двох годин із дня находження до суду клопотання, інакше таке майно повертається особі, у якої його було вилучено. Судом в ухвалі не зазначено, чи постановлялась відповідна ухвала суду про арешт тимчасово вилученого майна чи ні, та з урахуванням статті 169 КПК України постановлено ухвалу про повернення майна ТОВ «ФК «Гелексі».
Зі змісту ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 2 листопада 2020 року про повернення майна, вилученого в ході обшуку, вбачається, що власником майна, вилученого під час обшуку 24 вересня 2020 року, в тому числі майна, яке позивачка у позові визначає своєю особистою власністю (телефон Meizu та ноутбук Lenovo), є ТОВ «ФК «Гелексі». В резолютивній частині ухвали суду також зазначено, що майно, вилучене в ході обшуку 24 вересня 2020 року, повертається власнику - ТОВ «ФК «Гелексі».
Належних та допустимих доказів того, що телефон Meizu та ноутбук Lenovo на праві власності належать саме позивачу ОСОБА_1 , останньою суду надано не було, і всі її доводи з цього приводу повно та всебічно проаналізовано судом.
Зокрема, судом вірно зазначено, що позивачем не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що вона на робочому місці у ТОВ «ФК «Гелексі» під час виконання своїх службових обов`язків користувалась особистими речами, зокрема, телефоном Meizu та ноутбуком Lenovo.
Розписку про отримання адвокатом Осьмухою С.О. у слідчого телефону Meizu із зазначенням у розписці про зобов`язання повернути його власнику ОСОБА_1 (а.с.118), судом обґрунтовано відхилено, як неналежний доказ, оскільки ця розписка написана адвокатом, який представляє та захищає інтереси ОСОБА_1 вже після його звернення до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої, в тому числі, вилученням вказаного мобільного телефону, а розписка адвоката Осьмухи С.О. про отримання ноутбуків та інших речей, які були вилучені в ході обшуку 24 вересня 2020 року, взагалі не містить відомостей, чиє майно він отримує у слідчого, зазначено лише, що на підставі договору про надання правової допомоги від 3 січня 2019 року (а.с.105-106).
Таким чином, враховуючи викладені вище обставини, обґрунтованим є висновок суду про те, що позивачем ОСОБА_1 не доведено ні факту завдання їй майнової шкоди, ні факту неправомірних дій працівників органів досудового розслідування, наслідком яких і стало завдання шкоди.
Щодо вимоги позивача про відшкодування завданої їй моральної шкоди, то цю вимогу ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що вилучення її особистих речей під час обшуку порушило її нормальний та звичайний ритм життя, завдало їй значних душевних страждань, вона була позбавлена можливості спілкуватись із рідними та близькими, оскільки всі номери телефонів були записані саме у тому телефоні, що був вилучений під час обшуку. Крім того, позивач посилалась на те, що через проведені обшуки та вилучення речей вона була змушена звільнитись з роботи, з приводу чого також мала певні хвилювання та душевні страждання, позбулась джерела доходу та вимушена була шукати нову роботу.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її  результатом - моральною шкодою.
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи  відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи  бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є  підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Згідно пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (з наступними змінами), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.
Позивачкою та її представником суду не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність дій відповідача по відношенню до позивачки, та підтверджували б наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та моральною шкодою, на яку посилається позивачка. Зокрема, позивачем не доведено факту належності їй на праві власності майна, яке було вилучене під час обшуку, позбавлення володіння яким спричинило позивачу моральні страждання, оскільки вона була позбавлена можливості користуватися ним, та не доведено факту неправомірності дій працівників органів досудового розслідування при проведенні обшуку, оскільки  ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 2 листопада 2020 року зобов`язано уповноважену особу, у провадженні якої знаходиться кримінальне провадження № 12020100000000072 від 5 лютого 2020 року, повернути вилучене під час обшуку майно саме ТОВ «ФК «Гелексі», як власнику майна, а не ОСОБА_1 . Не було доведено позивачем і тієї обставини, що її звільнення з роботи було викликане саме обшуком, проведеним 24 вересня 2020 року працівниками відповідача, оскільки з матеріалів справи вбачається, що звільнення ОСОБА_1 із ТОВ «ФК «Гелексі» відбулося за згодою сторін, на підставі наказу від 29 січня 2021 року №57-К, через 4 місяці після обшуку. 
Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту завдання їй матеріальної та моральної шкоди неправомірними діями відповідача та доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями та завданою шкодою. 
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи те, що позивачем під час розгляду справи не доведено обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову. 
Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норми процесуального права може бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, відповідно до норм матеріального права.
Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.          
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
    Суддя-доповідач:
 
    Судді: