КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
Справа №761/22283/20                                                      Головуючий 1 інстанція - Рибак М.А.
Провадження №22-ц/824/12836/2021                              Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.

П О С Т А Н О В А
іменем   України
 
06 грудня 2021 року                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді:               Суханової Є.М.,
суддів:                                     Сушко Л.П., Олійника В.І.
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Київської міської ради на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Департамент земельних ресурсів, про відшкодування моральної шкоди заподіяної протиправними рішеннями, діями та бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, -
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Київської міської ради, третя особа: Департамент земельних ресурсів, про відшкодування моральної шкоди заподіяної протиправними рішеннями, діями та бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, у якому просила суд стягнути з Київської міської ради на її користь 10 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, а також просила покласти на відповідача судові витрати.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва скасовано рішення Постійної комісії Київської міської ради з питань містобудування, архітектури та землекористування, оформлене протоколом №1/63 від 23 січня 2018 року (№08/271-626), в частині, що викладена пунктом 17.7.1 «Про розгляд проекту рішення Київської міської ради «Про передачу громадянці ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по ОСОБА_1 » у повному обсязі пункту 17.7.1, зобов`язано Постійну комісію Київської міської ради з питань містобудування, архітектури та землекористування (01044, м.Київ, вул. Хрещатик, 36, код ЄДРПОУ 22883141) у відповідності до вимог чинного законодавства розглянути проект рішення Київської міської ради «Про передачу громадянці ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по  АДРЕСА_1 » кадастровий номер 8000000000:90:066:0274 земельної ділянки площею 0,1000 га і прийняти рішення на пленарному засіданні Київської міської ради протягом двох місяців з дати набуття чинності рішення суду. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.02.2020, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2019 залишено без змін. 
Вказала, що протиправна поведінка відповідача змушує її постійно подавати скарги до КМР, реалізовувати своє право на зобов`язання відповідача виконувати свої повноваження, вказує на те, що кожне неправомірне процедурне рішення відповідача вимушена оскаржувати в адміністративному суді. Так, протиправними діями відповідача, позивач довгий час була позбавлена можливості реалізації свого конституційного права на розгляд на прийняття рішення відповідачем у законному порядку питання про можливості безоплатної передачі земельної ділянки. У зв`язку з зазначеним, позивач вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 21 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Департамент земельних ресурсів, про відшкодування моральної шкоди заподіяної протиправними рішеннями, діями та бездіяльністю суб`єкта владних повноважень  задовольненоповністю.
Стягнутоз Київської міської ради на користь ОСОБА_1 10000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з Київської міської ради на користь ОСОБА_1 8000,00 грну відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року заяву Київської міської ради про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року залишено без задоволення.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції Київська міська рада подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказав, що задовольняючи позов суд не врахував, що позивачем не надано доказів заподіяння шкоди саме відповідачем, також не надано доказів наявності такої шкоди, причинно - наслідкового зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача та вину останнього в її заподіянні. Вважає, що вимоги про стягнення моральної шкоди у визначеному розмірі не містять жодного обгрунтування, оскільки таке порушення відповідачем прав позивача не доведено. Безпісдтавними є заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, що не можуть бути покладені на відповідача .
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає
Так, задовольняючи позовін вимоги  ОСОБА_1  суд першої інстанції вважав їх доведеними та обґрунтованими, такими, що повністю узгоджуються із матеріалами справи та наданими позивачем доказами на підтвердження обставин, викладених нею у позові. 
Колегія суддів не може погодитисяіз такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є незаконними та необґрунтованими, а також не відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на наступне.
Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2019, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.02.2020, по справі № 826/1092/18 за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Департамент земельних ресурсів про зобов`язання вчинити дії, скасування рішення, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано рішення Постійної комісії Київської міської ради з питань містобудування, архітектури та землекористування, оформлене протоколом №1/63 від 23 січня 2018 року (№08/271-626), в частині, що викладена пунктом 17.7.1 «Про розгляд проекту рішення Київської міської ради «Про передачу громадянці рішення Київської міської ради «Про передачу громадянці ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по ОСОБА_1 » у повному обсязі пункту 17.7.1, зобов`язано Постійну комісію Київської міської ради з питань містобудування, архітектури та землекористування (01044, м.Київ, вул. Хрещатик, 36, код ЄДРПОУ 22883141) у відповідності до вимог чинного законодавства розглянути проект рішення Київської міської ради «Про передачу громадянці ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по  АДРЕСА_1 » кадастровий номер 8000000000:90:066:0274 земельної ділянки площею 0,1000 га і прийняти рішення на пленарному засіданні Київської міської ради протягом двох місяців з дати набуття чинності рішення суду.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2019 року по справі № 826/1092/18 не виконане.
Суд вважав, що тривала протиправна бездіяльність відповідача щодо невиконання судового рішення, яке набрало законної сили ще у лютому 2020 року, спричинило позивачу певних душевних страждань, оскільки остання була змушена витрачати час на звернення до Київської міської ради та до суду, щоб довести порушення своїх прав. 
Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У статті 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Положеннями ст.1174 цього Кодексувизначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно ст.1167 ЦК Україниморальна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосуваннязапобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Так, при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції Українисудам слід мати на увазі, то при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевою самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган маєбути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.
За змістом зазначених норм відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, завданої особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на державу.
Для застосування такого виду відповідальності, який передбачений вищезазначеними нормами є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою.Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Таким чином, на відміну від загальної норми ст.1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми ст.ст.1173, 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.
За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
При цьому, відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постановах від 12.03.2019 в справі №920/715/17, від 10.10.2018 в справі № 640/3837/17; від 04.07.2018 в справі № 638/14260/16, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.
Статтями 10-13 ЦПК Українивизначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до вимогст.76-83 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Змагальність та диспозитивність покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх пред`явлених вимог у суді першої інстанції, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Відповідно до частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За правилами статей12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.
Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем суду не було надано належних доказів на підтвердження факту неправомірності дій відповідача при здійсненні нимсвоїх повноважень, також не надано доказів заподіяння шкоди саме відповідачем, наявності такої шкоди, причинно - наслідкового зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача та вину останнього в її заподіянні. Отже, позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами як протиправності дій відповідача, так і наявності причинного зв`язку між шкодою, заподіяною позивачу, і протиправним діянням відповідача.
Тобто, оскільки відсутній елемент протиправності (незаконності) поведінки органу державної влади, відсутні і підстави для притягнення державного органу до цивільно-правової відповідальності та стягнення з державного органу (державного бюджету) завданої шкоди.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених письмових доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи суд першої інстанції не встановив належним чином при вирішенні справи, та дійшов помилково висновку про наявність підстав для задоволення позову. Рішення суду першої інстанції ухвалено на припущеннях, під час розгляду справи суд першої інстанції не дотримався вимог закону, неповно з`ясування обставин. Суд у своєму рішенні не навів достатні мотиви на підставі яких дійшов висновку про доведеність заявлених позивачем вимог.
Так, положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушивши норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, таке рішення суду не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм права. 
Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанцій дійшов висновку, що матеріали справи не містять належні та допустимі докази на підтвердження порушення відповідачем прав позивач та завдання йому шкоди.
 
Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав особи в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположнихсвобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову ОСОБА_1   у задоволенні позову.
 
Оскільки судом апеляційної інстанції відмовлено позивачу у задоволенні позову відсутні підстави покладення на відповідача понесених позивачем судових витрат та витрат на правничу допомогу.
 
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги підлягають відшкодуванню позивачем, оскільки апеляційну скаргу відповідача задоволено, а рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено у задоволенні позову.
 
Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Київської міської ради задовольнити.
Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Департамент земельних ресурсів, про відшкодування моральної шкоди заподіяної протиправними рішеннями, діями та бездіяльністю суб`єкта владних повноважень відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Київської міської ради витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі  1 261,20 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст  постанови  виготовлено  06.12.2021 року.
 
Головуючий:                                                  Є.М. Суханова
 
Судді:                                                               Л.П. Сушко
                                                                          В.І. Олійник