П О С Т А Н О В А
                                           І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
20 жовтня 2021 року                                                                                             м. Київ
         
Справа № 760/17470/20
Провадження: № 22-ц/824/13162/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Ратнікової В.М., Писаної Т.О. 
секретар Івасенко І.А.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні  апеляційну скаргу адвоката Осипенка Вадима Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Солом`янського  районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року,  ухвалене під головуванням судді Українця В.В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету будівництва і архітектури про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,
 
в с т а н о в и в :
 
В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що вона з 15 вересня 1982 року відповідно до наказу № 1055/1 від 15 вересня 1982 року перебувала у трудових відносинах з Київським інженерно-будівельним інститутом, який наказом Президента України № 217/99 від 26 лютого 1999 року був перейменований у Київський національний університет будівництва і архітектури. На підставі наказу № 474/1 від 17 червня 2020 року її звільнено з посади старшого викладача кафедри фізичного виховання і спортуроботи у зв`язку з закінченням строку трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Зазначила, що вважає цей наказ безпідставним, а звільнення з роботи - незаконним і необґрунтованим, зв`язку з тим, що трудовий договір неодноразово переукладався, вона продовжувала виконувати свої обов`язки, а тому відповідно до ст. 39-1 КЗпП України він вважається таким, що укладений на невизначений строк. Крім того, після 17 червня 2020 року вона фактично продовжувала свою роботу, зокрема, приймала реферати та заліки у студентів. Просила поновити її на посаді старшого викладача кафедри фізичного виховання і спорту Київського національного університету будівництва і архітектурита стягнути з Київського національного університету будівництва і архітектури на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 01 липня 2020 року до дня поновлення на роботі.
Рішенням Солом`янського  районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Осипенко В.Ю. в інтересах ОСОБА_1   направив апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 1982 року та мала стаж праці - 38 років. Відмітив, що договірні відносини між позивачем та відповідачем переукладалися багато разів, однак суд першої інстанції не звернув увагу на цю обставину. Також відмітив, що завідуючий кафедри фізичного виховання і спорту ОСОБА_2 завіряв позивача, що з нею буде продовжено трудовий договір ще на 2 роки, проте цього зроблено не було. Посилався на ст. 39-1 КзПП України, згідно якої, якщо після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Зазначив, що оскільки після свого звільнення позивач приймала реферати студентів та приймала заліки, то вбачаються всі підстави вважати трудовий договір між позивачем та відповідачем укладеним на невизначений строк, відповідач не мав права звільняти позивача з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КзПП України. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах Київського національного університету будівництва і архітектури заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що скаржник не взяв до уваги вимоги чинного законодавства України, зокрема ст. 55 Закону України «Про вищу освіту», якою передбачено проходження конкурсу на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників. Після проходження конкурсу з обраним кандидатом укладається трудовий договір (контракт), який є строковим. Позивач звернулась до відповідача із заявою про продовження терміну роботи за строковим трудовим договором (контрактом) з 01.07.2019 року по 30.06.2020 року, що свідчить про те, що вона погодилась із зазначеним строком роботи. Посилалась на постанову Верховного Суду у справі №607/18964/18, яка містить висновок стосовно того, що переукладання строкового трудового договору (контракту) чи продовження строку його чинності не передбачає набуття трудовим договором характеру безстрокового. Щодо доводів скаржника з приводу того, що позивач продовжувала приймати заліки та реферати у студентів відмітила, що цей факт є цілком логічним та законним, оскільки трудовий договір укладений між позивачем та відповідачем до кінця навчального року. Відмітила, що ОСОБА_1 отримала трудову книжку 09.07.2020 року, а 26.06.2021 року бухгалтерією КНУБА був проведений повний розрахунок з нею на підставі звільнення, а тому вона була цілком обізнана про майбутнє звільнення і не повинна була приймати реферати від студентів після 30.06.2020 року. Просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
В судовому засіданні ОСОБА_3 в інтересах Київського національного університету будівництва і архітектури заперечувала проти апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.
12 жовтня 2021 року до суду надійшло клопотання адвоката  Осипенка В.Ю.  в інтересах ОСОБА_1 про розгляд справи за відсутності позивачки та її адвоката.
Зважаючи на викладене, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності позивачки та її адвоката. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Вислухавши пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи,   ОСОБА_1 з 15 вересня 1982 року перебувала у трудових відносинах з Київським інженерно-будівельним інститутом, який наказом Президента України № 217/99 від 26 лютого 1999 року був перейменований у Київський національний університет будівництва і архітектури(а.с. 39).
Наказом від 06 травня 2019 року № 415/1  ОСОБА_1  продовжено термін роботи з 01 липня 2019 року по 30 червня 2020 року (а.с. 52).
10 лютого 2020 року наказом КНУБА № 60 було оголошено конкурс на заміщення посад науково-педагогічних працівників на підставі заявлених посад та поданих документів (а.с. 53).
27 лютого 2020 року позивачка написала заяву про допуск до конкурсу на заміщення посади старшого викладача на кафедрі фізичного виховання (а.с. 54).
28 лютого 2020 року відділом кадрів ОСОБА_1 під підпис було повідомлено про закінчення терміну роботи на посаді старшого викладача. У зазначеному попередженні зазначено про те, що у разі не переукладення з нею контракту, її буде звільнено у зв`язку з закінченням строку трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 55).
28 травня 2020 року на засіданні кафедри, заслухавши звіт про роботу позивача та взявши до уваги виступи завідувача кафедри, старшого викладача та доцента, які висловили незадоволення роботою ОСОБА_1 , викладачі кафедри не підтримали кандидатуру позивача щодо обрання її на посаду старшого викладача на наступні два роки. За таких обставин, було вирішено не продовжувати контракт з позивачем. Зазначене підтверджується протоколом № 6 від 28 травня 2020 року засідання лічильної комісії щодо результатів таємного голосування при обранні на посаду старшого викладача кафедри фізичного виховання і спорту (а.с. 57, 58).
02 червня 2020 року на засіданні вченої ради факультету ГІСУТ КНУБА підтримано рішення кафедри фізичного виховання і спорту щодо не продовження контракту зі старшим викладачем ОСОБА_1 (а.с. 59).
На підставі наказу № 474/1 від 17 червня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з роботи 30 червня 2020 року  у зв`язку з закінченням строку трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 40).
ОСОБА_1 при звільненні (26 червня 2020 року) виплачена заробітна плата за червень 2020 року та компенсація за невикористану відпустку за період з 01 вересня 2019 року по 30 червня 2020 року (а.с. 63).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку з закінченням строку трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП України, трудовий договір після його продовження не набув статусу безстрокового, а тому відсутні підстави для поновлення позивачки на роботі та стягнення на її користь середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить  з наступного.
Нормами частини першої статті 21 КЗпП України, визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Пунктом 2 частини другої статті 23 КЗпП визначено, що трудовий договір може укладатись на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Згідно зі статтею 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема при укладенні контракту.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 цього Кодексу), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Відповідно до пункту 8 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.
У пункті 23 Контракту зазначено, що контракт припиняється у разі закінчення його дії.
Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.
Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту.
Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.
Звільнення у зв`язку із завершенням дії контракту не є розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку із закінченням строку його дії.
Закінчення терміну дії контракту і видання у зв`язку із цим наказу про звільнення не є ініціативою про розірвання трудового договору, а лише доводить відсутність ініціативи переукласти або продовжити трудовий контракт, тобто відсутність ініціативи встановити трудові відносини.
Відповідно до статті 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.
Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.
Однак такі наслідки не настають, якщо хоча б одна із сторін вимагає припинення трудових правовідносин.
Вимога власника оформлюється наказом про звільнення, записом у трудовій книжці і пропозицією отримати трудову книжку та розрахунок по заробітній платі.
Крім того, переукладення строкового трудового договору у випадках, що підпадають під частину другу статті 23 КЗпП України, не тягне набуття трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 761/34471/16-ц (провадження № 61-9763св19).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладений між сторонами трудовий договір носить строковий характер, звільнення позивачки відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінчення строку дії строкового трудового договору є таким, що відповідає вимогам закону.
Доводи позивачки про те, що трудовий договір між нею та відповідачем був укладений на невизначений строк зводяться до власного тлумачення позивачкою норм трудового законодавства.
Посилання ОСОБА_1 на той факт, що після винесення наказу про звільнення від 17.06.2020 року вона продовжувала працювати та приймала заліки у студентів також не свідчать про безстроковість трудового договору, оскільки як у наказі від 06 травня 2019 року про продовження терміну роботи, так і у наказі про звільнення  зазначено, що дія трудового договору закінчується 30 червня 2020 року, а тому здійснення позивачкою своїх трудових обов`язків до вказаної дати є цілком логічним.
Слід відмітити, що протягом дії трудового договору  ОСОБА_1  не оскаржувала його умови з підстав порушення її трудових прав, не просила визнати недійсним трудовий договір або окремі його пункти, та не ініціювала внесення змін та доповнень до положень трудового договору, що свідчить про погодження нею  умов цього договору, зокрема, щодо його строковості.
Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.
Ураховуючи вищевикладене,  колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких підстав, апеляційну скаргу адвоката Осипенка В.Ю. в інтересах ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Солом`янського  районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року - без змін.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Осипенка Вадима Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського  районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 21 жовтня 2021 року.

Головуючий                                                                                                 Т.О. Невідома

Судді                                                                                                             В.М. Ратнікова

                                                                                                                       Т.О. Писана