Головуючий у І інстанції Заставенко М.О.
Провадження №22-ц/824/10338/2021                                                       Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
    
04 листопада 2021року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
     Головуючого - судді:         Матвієнко Ю.О.,
     суддів:                                 Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,
     при секретарі:                     Ковтун М.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного судусправу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 квітня 2021 року у справі за позовом   ОСОБА_1  до Інтернет-порталу «ІНФОРМАЦІЯ_1» в особі головного редактора ОСОБА_2  про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Інтернет-порталу «ІНФОРМАЦІЯ_1» в особі головного редактора ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, у якому просив визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, опубліковану ІНФОРМАЦІЯ_3 року о 17-24 год. на сайті вказаного Інтернет-порталу в статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4» та зобов`язати власника сайту та головного редактора ОСОБА_2 протягом десяти днів з моменту вступу рішення в законну силу опублікувати на головній сторінці Інтернет-порталу «ІНФОРМАЦІЯ_1» спростування під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_5 опублікована на сайті «ІНФОРМАЦІЯ_1» ІНФОРМАЦІЯ_6 о 17-24 год. містить в собі недостовірну, таку, що принижує честь, гідність та порочить ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, далі опублікувати резолютивну частину судового рішення та вилучити інформацію, що опублікована ІНФОРМАЦІЯ_6 о 17-24 на сайті Інтернет-порталу «ІНФОРМАЦІЯ_1» в статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4» з сайту «ІНФОРМАЦІЯ_1» та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі сплаченого судового збору.
Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що у лютому 2020 року йому стало відомо від партнерів по бізнесу про те, що у мережі Інтернет на веб-сайті « ІНФОРМАЦІЯ_1 » головним редактором якого є ОСОБА_2 , про нього (позивача) опубліковано статтю за інтернет посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 публікація під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4». Вказана стаття опублікована ІНФОРМАЦІЯ_6 о 17.24 год, автор статті не вказаний. Стаття містить інформацію наступного змісту (мовою оригіналу):
«ІНФОРМАЦІЯ_7.»
Вказані у публікації факти та твердження порушують його особисті немайнові права, оскільки вони є недостовірними, носять відкрито негативний характер, створюють негативне враження в очах громадськості про нього та про його професійну діяльність, паплюжать його ділову репутацію як бізнесмена та поширені серед невизначеного кола осіб, оскільки Інтернет ресурс «ІНФОРМАЦІЯ_1» є новинним суспільно-політичним інтернет-порталом з популярним форумом та є серед лідерів інтернет - ЗМІ України за відвідуваністю.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 через представника -  адвоката Кравчук Ю.В. подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кравчук Ю.В. апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Четвертак К.С. в апеляційному суді проти задоволення скарги позивача заперечив та просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням вимог закону. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.   
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на веб-сайті «ІНФОРМАЦІЯ_1» міститься публікація під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4» наступного змісту:
«ІНФОРМАЦІЯ_8.»
Вказана стаття опублікована ІНФОРМАЦІЯ_6 о 17-24 год., автор статті не вказаний.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що редактор інтернет-порталу «ІНФОРМАЦІЯ_1» звинувачує підприємця ОСОБА_5 у відмиванні грошей, отриманих злочинним шляхом, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, за яке передбачена відповідальність Кримінальним кодексом України. Поширена відповідачем інформація має негативний зміст, не відповідає дійсності та є недостовірною, чим порушує права позивача на повагу до гідності та честі та недоторканності ділової репутації.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Основним Законом України проголошено найвищою соціальною цінністю людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпеку, кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28 Конституції України).
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Згідно з частиною другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.
Статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Відповідно до статті 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Згідно із статтею 299 Цивільного кодексу України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
Згідно із статтею 200 Цивільного кодексу України та статтею 1 Закону України «Про інформацію», інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, учинення будь-яких інших протиправних дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до ділової репутації.
Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», до відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співіснування та принципів людської моралі.
За положеннями статті 44 Закону «Про інформацію», учасники інформаційних відносин зобов`язані додержуватися принципів інформаційних відносин та поважати інформаційні права інших суб`єктів. Стаття 47 цього Закону передбачає відповідальність осіб, винних у поширенні інформації, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію особи.
Відповідно до частин шостої і сьомої статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила, у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Згідно з положеннями ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.
Відповідно до Закону України «Про телекомунікації» домен - це частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється, а доменне ім`я - позначення (словесне, цифрове, словесно-цифрове), яке використовується для ідентифікації діяльності юридичних і фізичних осіб в мережі Інтернет, з будь-якою метою.
Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.
Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.
Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.
При цьому, згідно з положеннями ст. 277 ЦК України та ст. 12 ЦПК України саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України.
Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Отже, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.
Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 не доведено того факту, що поширена відповідачем на веб-сайті у статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4» інформація стосується його особи. Зокрема, зі змісту вказаної публікації вбачається, що в межах даної статті відносно позивача не поширювалось жодної інформації, яку позивач зазначає як таку, що не відповідає дійсності, містить пряму вказівку на факти порушення позивачем норм діючого законодавства, причетності до вчинення шахрайства та відмивання грошей, а також таку, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію та тягне за собою зміну морального ставлення суспільства до нього. В наведеній статті відносно позивача подається інформація про те, що кінцевим власником компанії     ОСОБА_6 , що не заперечувалося ним самим під час розгляду справи. 
Доведення позивачем тієї обставини, що поширена інформація стосується його особи, є необхідною умовою задоволення позову про захист честі, гідності, ділової репутації, оскільки ця обставина входить до юридичного складу правопорушення, який підлягає доведенню. 
Таким чином, враховуючи те, що позивач не довів, що поширена відповідачем інформація стосується його особи, тобто не довів наявність юридичного складу правопорушення в спірних правовідносинах, що виключає відповідальність відповідача, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що у статті дуже чітко описано факт вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 209 Кримінального кодексу України, а саме «Легалізація (відмивання) майна, одержаного злочинним шляхом», не спростовують обгрунтованості висновків суду, оскільки зазначена у статті інформація щодо відмивання грошей стосувалася кіпрської компанії Jaspen Capital PartnersLimited і не пов`язувалася з особою ОСОБА_1 . При цьому, всі намагання апелянта пов`язати висвітлену у публікації інформацію про    ОСОБА_6 з особою ОСОБА_1 , який є її керівником, є неспроможними та спростовуються матеріалами справи. 
Необгрунтованими є і доводи скарги про те, що судом не надано оцінки відповіді Солом`янського управління поліції Головного управління поліції в м. Києві від 31.07.2020 року, у якій, серед іншого, зазначено, що слідчим відділом Солом`янського управління поліції ГУ НП в м. Києві здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження №12017000000001311 від 22.08.2017 року стосовно акціонерів компанії JASPEN CAPITAL PARTNERSLIMITED. 28 липня 2020 року кримінальне провадження №12017000000001311 закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України, у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Жодній особі у кримінальному провадженні №12017000000001311 про підозру не повідомлялося.
Посилаючись на наведені у відповіді на адвокатський запит відомості, позивач у своїй апеляційній скарзі робить висновок, що, оскільки кримінальне провадження 28.07.2020 року було закрито та до моменту його закриття повідомлення про підозру нікому не вручалося, то оскаржувана публікація, розміщена на сайті «ІНФОРМАЦІЯ_1», є неправдивою.
Разом з тим, колегія суддів зауважує на тому, що оскаржувану в даній справі публікацію було розміщено ІНФОРМАЦІЯ_9 року, в той час як кримінальне провадження №12017000000001311, обставини якого висвітлені у вказаній публікації, було закрите 28 липня 2020 року, тобто через понад 2 роки після розміщення на сайті «ІНФОРМАЦІЯ_1»  інформації. Отже, на момент поширення оскаржуваної публікації досудове розслідування кримінального провадження №12017000000001311 тривало та проводились відповідні слідчі дії, офіційні обставини яких і були поширені на веб-сайті «ІНФОРМАЦІЯ_1».
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення за наслідками розгляду даної категорії справ. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.  
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
        
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 квітня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:    
 
Судді: