ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/885/21                                        Головуючий суддя І інстанції Харабадзе К. Ш.
Провадження № 22-ц/818/5120/21                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: визнання незаконним акта, що порушує право власності на земельну ділянку

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.,
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Харабадзе К.Ш., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Приватний нотаріус Лозівського районного нотаріального округу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Степанчук Олена Юріївна, про визнання договорів міни земельних ділянок недійсними,

встановив :

У лютому 2021 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання договорів міни земельних ділянок недійсними, посилаючись на те, що на підставі державних актів на право приватної власності на землю від 01.04.2002 їй належали три земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва – землі сільськогосподарського призначення, кадастрові номера 6323982500:02:000:0061, 6323982500:02:000:0063, 6323982500:02:000:0059 площею 8,5339 га, 8,5337 га та 8,5339 га відповідно, розташовані на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області. Відповідач ОСОБА_2 в жовтні 2017 року запропонував придбати у неї зазначені земельні ділянки за 40000 грн за кожну та здійснити продаж у спосіб міни, що пов`язав з низькою ціною землі, посилаючись на перевищення пропозицій перед попитом. У нотаріальній конторі приватного нотаріуса Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Степанчук О.Ю. 02.11.2017 між нею та відповідачем ОСОБА_2 були вчинені три оспорювані правочини міни (обміну) земельної ділянки, за якими сторони, без доплати, здійснили обмін земельними ділянками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а саме, її земельних ділянок на земельні ділянки на землі сільськогосподарського призначення відповідача, кадастрові номери 6323981000:01:000:0718, 6323981000:01:000:0719, 6323981000:01:000:0717, площею 0,0519 га, 0,05 га та 0,0519 га, розташовані на землях Бунаківської сільської ради Лозівського району Харківської області. Як зазначає позивачка, правочини були вчинені з недодержанням в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1, 5 ст. 203 ЦК України, учинені нею під впливом як помилки, так і обману. З одного боку позивачка помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, якості речей, які значно знижували їх цінність. З іншого боку, відповідач ОСОБА_2 та нотаріус ОСОБА_3 ввели позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, щодо законності цих правочинів. Позивачу не було відомо про мораторій на продаж землі, оскільки рівень її освіти є мінімальний – неповна середня, все життя позивачка працювала у колгоспі на посадах свинарки та доярки, законодавством та політикою не цікавиться і не розуміється. Вказує, що погодилася на пропозицію відповідача вимушено, оскільки у її сім`ї виникла нагальна потреба у грошових коштах на придбання вартісних ліків для лікування, як власних тяжких хворіб, так і хворіб члена її сім`ї – тітки ОСОБА_4 , якою позивачка опікувалася з 24.06.2015. Про порушене право позивачці стало відомо з 25.12.2020, і 03.02.2021 позивач звернулася до Лозівського місцевого прокурора Харківської області з заявою про вчинення злочину, на який 15.02.2021 отримала відповідь за № 38-р-21 від 5.02.2021 про направлення її звернення для розгляду начальнику Лозівського РВП ГУНП в Харківській області. На підставі вищевикладеного, позивачка просила визнати три укладені договори міни (обміну) земельних ділянок між нею та відповідачем недійсними.
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 травня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Приватний нотаріус Лозівського районного нотаріального округу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Степанчук О.Ю., про визнання договорів міни земельних ділянок недійсними.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення районного суду ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права та при порушенні норм процесуального права що призвело до неправильного вирішення справи.
Вказала, що Законом України 2498-VІІІ від 10.07.2018, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні», доповнювався ст. 37-1, та її ч. 2 стала містити норми за якими, власники земельних ділянок усіх форм власності, розташованих у масиві земель сільськогосподарського призначення, можуть обмінюватися такими земельними ділянками. Обмін (міна) земельної ділянки державної або комунальної власності, розташованої у масиві земель сільськогосподарського призначення, на іншу земельну ділянку, розташовану у цьому ж масиві, здійснюється лише у разі, якщо обидві земельні ділянки мають однакову нормативну грошову оцінку або різниця між нормативними грошовими оцінками становить не більш як 10 відсотків.
Вважає, що наведена норма, з огляду на цілі мораторію, кореспондувалася з нормою, яка містилась у згаданому п. 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України, щодо обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону. У іншому випадку, виняток наведений у п.15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України, що існував на час правовідносин був-би суперечливим стосовно норми щодо заборони купівлі-продажу або іншим способом відчуження земельних ділянок, оскільки нормами ч. 2 ст. 715, ст. 716 ЦК України, передбачено, що кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін і що до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. Одночасно, такий виняток суперечив і прийнятій пізніше нормі, передбаченій ст. 37-1 ЗК України.
Зазначила, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року, у справі за обставин, коли міна земельних ділянок відбулась відплатно, на підставі пункту 15 «Перехідні положення» ЗК України та Закону № 899-ІV, суд касаційної інстанції дійшов висновку про укладення договору міни земельних ділянок сільськогосподарського призначення з доплатою з дотриманням вимог чинного законодавства.
Також послалась на те, що ухвали Вищого адміністративного суду України від 8 листопада 2012 року та 12 березня 2013 року, постановлені за результатами розгляду справ про визнання незаконними дій державних органів щодо відмови в погодженні технічної документації на земельні ділянки, придбані за договорами міни, які не були визнані недійсними, були суперечливими застосуванню судами вищезазначених норм матеріального права.
Вказала, що Верховний Суд України, у цивільній справі № 6-464цс16 від 12.10.2016, усуваючи розбіжності у застосуванні судами касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, дійшов висновків, що міна (обмін) земельних часток (паїв) відповідно до вимог закону є цивільно-правовою угодою, яка, однак, може укладатися та реалізовуватись лише у порядку, передбаченому в Законі № 899-ІV.Цей Закон застосовується лише одноразово при переведенні земельної ділянки (паю) з невизначеними межами в закріплену на місцевості земельну ділянку з конкретним цільовим призначенням. Статтею 14 цього Закону передбачено, що в разі якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально.
Послалась на те, що право на обмін земельних часток (паїв) можна було реалізувати в період між проведенням зборів власників земельних часток (паїв) щодо розподілу земельних ділянок та видачею їхнім власникам державних актів на право власності на землю. Законодавець не закріпив у ЗК України чи інших законах України порядок міни земельних часток (паїв) в інших випадках.
Вважає, що оскільки інформація з Публічної кадастрової карти України є вільнодоступною, суд міг переконатися, що її земельні ділянки не знаходилися всередині єдиного масиву, а обмінені на межі. Вона також не посилалася на бажання обробляти земельні ділянки самостійно.
Вказала, що місцевий суд, посилаючись на справу ЄСПЛ «Зеленчук і Цицюра проти України» (заяви N9 846/16 і № 1075/16), порахував допустимою міну земельних ділянок у період мораторію, у відсутність умов для обміну передбачених Законом №899-ІV та безвідплатно, незважаючи на невідповідність грошової нормативної оцінки ділянок майже в двісті разів.
Зазначила, що з огляду на норми матеріального права, правочини що вона вчинила, водночас під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідні умови, допустила помилку у їх природі, щодо обставин, які мають істотне значення та при тому, що сторона правочину ОСОБА_2 навмисно ввів її як іншу сторону правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення для укладення договорів міни (обміну) земельних ділянок, - вони є проявами рейдерства – нікчемними правочинами.
Наполягає, що усвідомлювала характер природи правочинів виключно як купівлю-продаж, помиляючись у тому що мораторій закінчився та на компенсацію вартості земельних ділянок, загальною площею в 25,6015 га, отримала від ОСОБА_2 лише 120000 грн.
Вважає, що місцевий суд, незважаючи на значення для неї справи, її складність, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі необхідність викликати свідків, справу розглядав за правилами спрощеного позовного провадження.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу – без задоволення.
При цьому вказав, що, враховуючи характер справи, предмет доказування, відсутність вимог учасників процесу про допит свідків, судом першої інстанції було ухвалено законне та обґрунтоване рішення про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. При цьому судом додатково було акцентовано увагу позивача (апелянта) на необхідності надати всі наявні у нього докази до суду першої інстанції, а в разі неможливості надання доказів з об`єктивних причин, запропоновано повідомити про це суд та діяти за правилами, встановленими ЦПК України. Судом було дотримано норм процесуального права, в діях суду відсутні жодні ознаки утиску прав як позивача, так і інших учасників процесу. При цьому слід зауважити, що сам позивач (апелянт) не виконав свій обов`язок щодо доказування, не скористався своїми процесуальними правами щодо подання заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження, щодо витребування доказів, виклику свідків, надання відповіді на відзив.
Послався на те, що заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, визначена у підпункті «б» пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній до 1 січня 2019 року, та виключення з неї можливості обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону стосуються не тільки земельних ділянок, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а й інших земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Саме такі правові висновки містить постанова ВП Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 227/1506/18.
Зазначив, що обмін земельними ділянками без проведення доплати не суперечить нормам чинного законодавства. Аналогічна правова позиція сформована в постановах Верховного Суду України у справі № 390/1153/17 від 29.04.2020 та справі № 387/258/18 від 05.02.2020.
Послався на те, що не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобов`язань, які виникли з правочину і не пов`язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (постанова КГС ВС у справі № 908/3262/16).
Вважає, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення та має істотне значення. У разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування наведених норм статті 229 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 911/1171/18, від 04.06.2019 у справі № 910/9070/18.
Просить суд звернути увагу на те, що як вбачається з ухвал по справі № 629/3697/17, в часовий проміжок, щонайменше, з жовтня 2017 року по 21 листопада 2017 року ОСОБА_1 користувалася послугами адвоката, отримувала правову допомогу та мала можливість отримати роз`яснення з будь-яких правових питань. Саме в цей проміжок часу, 02 листопада 2017 р. ОСОБА_1 і було укладено спірні договори міни земельних ділянок з ОСОБА_2 .
Вказав, що позивачем не було надано доказів перебування у тяжких обставинах на час укладення спірних договорів.
Зазначив, що стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину (постанова ВС/КЦС у справі № 445/1011/17 від 01.08.2018).
Вважає, що попередня поведінка позивача у справі, ОСОБА_1 , свідчить про наявність у неї волевиявлення на укладання спірних правочинів саме на тих умовах, які визначені цими правочинами. та обмін належних їй земельних ділянок на земельні ділянки ОСОБА_2 . Про це свідчить фактичне виконання сторонами спірних договорів та відсутність будь-яких вимог до відповідача протягом більш ніж трьох років. Позивач знала та розуміла наслідки вчинених нею правочинів, бажала їх настання (перехід права власності на земельні ділянки), а вимогу про визнання договорів недійсними висуває через невдоволеність замалою, на її думку, економічною вигодою від вчинення правочинів. Позивач сама вказує на те. що до подання позову її підштовхнуло отримання наприкінці вересня 2020 року інформації про те, скільки коштів вона могла б отримати в разі продажу земельних ділянок після відкриття ринку землі (останній абзац стор. 4 позовної заяви). Позивач також вказує, що її волевиявлення було спрямоване на обмін земельними ділянками, проте, вона не знала про нібито існуючу законодавчу заборону на його вчинення, за обставин поінформованості про існування якого вона б не укладала спірні договори. Отже, позивачем підтверджується наявність вільного волевиявлення на вчинення дій, спрямованих на обмін земельними ділянками, тобто укладання спірних правочинів, відповідність такого волевиявлення внутрішній волі, але поряд з цим заперечується наявність волевиявлення на порушення правил, встановлених законом. 
Зауважив, що вчиненням спірних правочинів позивачкою не було порушено жодних нормативно-правових приписів та послався на сплив строку позовної давності.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу також скористалась Приватний нотаріус Лозівського районного нотаріального округу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Степанчук Олена Юріївна, яка просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення – без змін.
Вважає, що її дії відповідали вимогам діючого законодавства України на момент виникнення спірних правовідносин, 02.11.2017. Діюче на день укладання спірних правовідносин законодавство не передбачало жодних заборон щодо міни (обміну) земельних ділянок. Спірні договори міни укладені з урахуванням вимог статей 79-1,81, 125, 126,131, 132, пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, та статей 715 і 716 ЦК України.
Зауважила, що щодо застосування позиції Верховного Суду України в постанові у справі № 6-464цс16 від 12.10.2016, необхідно зазначити, що відповідно до пунктів 53-57- постанови від 15.05.2019 в справі № 227/1506/18, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку зазначеного у постанові Верховного Суду України в постанові у справі № 6-464цс16 від 12.10.2016.
Послалась на те, що надані позивачем у якості доказів тяжких обставин медичні виписки ОСОБА_1 та її тітки ОСОБА_5 складені після укладення спірних правочинів від 02.11.2017 - у період з 31.05.2019 по 11.01.2021.
Частина третя статті 3 ЦПК Українипередбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
За правилом ч. 1 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно із ч. 1ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України, визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до вимог ст. 715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни.
Відповідно до вимог ст. 716 ЦК України, до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ХР № 077036, виданого Надеждівською сільською радою Лозівського району Харківської області, 1 квітня 2002 року, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 162, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1118491963239, номер запису про право власності 18042706, належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва – землі сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 6323982500:02:000:0063, площею 8,5337 га, розташована на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області; на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ХР № 077036, виданого Надеждівською сільською радою Лозівського району Харківської області, 1 квітня 2002 року, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 162, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1118547363239, номер запису про право власності 18043569, належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва – землі сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 6323982500:02:000:0059, площею 8,5339 га, розташована на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області; на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ХР № 077036, виданого Надеждівською сільською радою Лозівського району Харківської області, 1 квітня 2002 року, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 162, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1118517463239, номер запису про право власності 18043054, належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва – землі сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 6323982500:02:000:0061, площею 8,5339 га, розташована на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області.
ОСОБА_2 згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: від 23.05.2016 належала земельна ділянка площею 0,05 га, розташована на землях Бунаківської сільської ради Лозівського району Харківської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва-землі сільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки 6323981000:01:000:0719, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 927822263239, номер запису про право власності 14613728; від 18.05.2016 належала земельна ділянка площею 0,0519 га, розташована на землях Бунаківської сільської ради Лозівського району Харківської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва-землі сільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки 6323981000:01:000:0717, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 924421163239, номер запису про право власності 14554812; від 18.05.2016 належала земельна ділянка площею 0,0519 га, розташована на землях Бунаківської сільської ради Лозівського району Харківської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва-землі сільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки 6323981000:01:000:0718, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 924451963239, номер запису про право власності 14555323;
Відповідно до договору міни (обміну) земельних ділянок, укладеного в м. Лозова Харківської області 02.11.2017, посвідченого Степанчук О.Ю. приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області, зареєстрованого в реєстрі № 999, ОСОБА_6 , яка діяла від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , обмінялися належним їм на праві приватної власності нерухомим майном, а саме, земельною ділянкою площею 0,0500 га, що розташована на території Бунаківської сільської ради Лозівського району Харківської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки 6323981000:01:000:0719, та земельною ділянкою площею 8,5337 га, що знаходиться на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки 6323982500:02:000:0063. В результаті обміну, який здійснився за договором сторони набули право власності на земельні ділянки: ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 8,5337 га, що знаходиться на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки 6323982500:02:000:0063, а ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0500 га, що розташована на території Бунаківської сільської ради Лозівського району Харківської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки 6323981000:01:000:0719, цю міну (обмін) сторони здійснили без доплати. За договором міни (обміну) земельних ділянок, укладеного в м. Лозова Харківської області 02.11.2017, посвідченого Степанчук О.Ю. приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1002, ОСОБА_6 , яка діяла від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , обмінялися належним їм на праві приватної власності нерухомим майном, а саме, земельною ділянкою площею 0,0519 га, що розташована на території Бунаківської сільської ради Лозівського району Харківської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки 6323981000:01:000:0717, та земельною ділянкою площею 8,5339 га, що знаходиться на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки 6323982500:02:000:0059, В результаті обміну, який здійснився за договором сторони набули право власності на земельні ділянки: ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 8,5339 га, що знаходиться на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки 6323982500:02:000:0059, а ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0519 га, що розташована на території Бунаківської сільської ради Лозівського району Харківської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки 6323981000:01:000:0717, цю міну (обмін) сторони здійснили без доплати. Згідно з договором міни (обміну) земельних ділянок, укладеного в м. Лозова Харківської області 02.11.2017, посвідченого Степанчук О.Ю. приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 996, ОСОБА_6 , яка діяла від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , обмінялися належним їм на праві приватної власності нерухомим майном, а саме, земельною ділянкою площею 0,0519 га, що розташована на території Бунаківської сільської ради Лозівського району Харківської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки 6323981000:01:000:0718, та земельною ділянкою площею 8,5339 га, що знаходиться на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки 6323982500:02:000:0061. В результаті обміну, який здійснився за договором сторони набули право власності на земельні ділянки: ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 8,5339 га, що знаходиться на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки 6323982500:02:000:0061, а ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0519 га, що розташована на території Бунаківської сільської ради Лозівського району Харківської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки 6323981000:01:000:0718, цю міну (обмін) сторони здійснили без доплати.
В обґрунтування позову позивачка подала такі докази: копію договору міни земельних ділянок від 02.11.2017, зареєстрованого в реєстрі № 999, копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 102429114, копію договору міни земельних ділянок від 02.11.2017, зареєстрованого в реєстрі № 1002, копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 102435939, копію договору міни земельних ділянок від 02.11.2017, зареєстрованого в реєстрі № 996, копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 102421511, копію довідки ТОВ «Агрофірма Наірі», копію листа Лозівської місцевої прокуратури від 05.02.2021 № 38р-21, копію листа Міськрайонного Управління у Лозівському районі та м. Лозовій від 08.02.2021 №105/124-21, копію договору № 123/Ф щодо надання юридичних послуг від 24.12.2020, копію письмових роз`яснень від 25.12.2020, копію про довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Надеждівським старостинським округом Лозівської міської ради Харківської області від 05.02.2021 № 02-дов, копію довідки Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Лозівської районної державної адміністрації від 10.07.2015 № 285, копію Виписки із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 від 03.06.2020, копію Виписки стаціонарного хворого ОСОБА_1 № 1479 від 31.05.2019, копію Витягу з амбулаторної карти хворого ОСОБА_1 , копію Витягу із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_7 , копію свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 21.05.1982, копію свідоцтва про народження позивачки серії НОМЕР_2 від 09.01.2001, копію довідки Лозівського об`єднаного управління ПФУ в Харківській області про доходи ОСОБА_1 № 9002210627882017, копію відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 15.02.2021 № 146, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера на ім`я ОСОБА_1 , копію паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_1 .
В ухвалі про відкриття провадження у справі судом було запропоновано позивачу подати до суду, у разі наявності, докази в обґрунтування позовних вимог, які не були додані до позовної заяви. Роз`яснено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Разом з тим, позивач не скористався наданими йому правами, позивачем не було надано будь-яких інших доказів суду, будь-яких письмових клопотань у відповідності до вимог ЦПК України щодо забезпечення доказів, витребування доказів у передбачених ЦПК України випадках від позивача не надходило.
Сторони визнали факт укладання спірних договорів міни земельних ділянок (кадастрові номери 6323982500:02:000:0061; 6323982500:02:000:0063; 6323982500:02:000:0059) від 02 листопада 2017 року.
Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд свої висновки мотивував тим, що будь-яких доказів на підтвердження обставин, на які посилається позивач як на підставу вчинення правочину під впливом помилки та обману, суду не надано. Отже, в цій частині вимоги позивача є недоведеними.
Крім того, недоведеними суд вважав і аргументи позивача, що укладаючи договір міни (обміну), вона діяла під впливом тяжкої обставини, у зв`язку з нагальною потребою у грошових коштах для лікування власних тяжких хвороб та хвороб її члена сім`ї, оскільки надані позивачкою у якості доказів медичні виписки ОСОБА_1 та їх тітки ОСОБА_5 складені після укладення правочинів від 02.11.2017 року - у період з 31.05.2019 по 11.01.2021. Будь-яких належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на якій посилається позивач як на підставу цієї вимоги, нею суду не надано.
Позивачка стверджвала, що вона уклала договори міни, насправді вчинивши продаж належних їй земельних ділянок за 40000 грн за кожну, але окрім цих стверджень належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на якій посилається позивач як на підставу цієї вимоги, справа не містить і позивачкою суду не надано.
Укладаючи договори сторони на власний розсуд узгодили умови договору і позивачка, підписуючи договір, погодилася на отримання за наслідками обміну земельних ділянок меншої площі, ніж обміняні нею земельні ділянки.
Отже, суд дійшов висновку, що оспорювані договори міни (обміну) земельних ділянок від 02.11.2017 укладено між власниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яким земельні ділянки належали на праві приватної власності на земельні ділянки, сторони обмінялися сформованими земельними ділянками з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які є зареєстрованими, а тому на спірні правовідносини не поширюються положення Закону № 899-IV, дія якого поширюється на обмін розподілених між власниками, визначених у натурі земельних ділянок, але які ще незареєстровані відповідно до закону за власниками, тобто таких, які не можуть виступати об`єктом цивільних прав.
Отже, правовідносини, які виникли між сторонами внаслідок укладення договору міни, не суперечать підпункту «б» пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, та відповідають положенням статей 203, 715, 716 ЦК України, і у суду немає правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками районного суду, які відповідають обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
2. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
4. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Перелік доказів визначено у ст. 76 ЦПК України: 
1. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
2. Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Про вимоги щодо належності, допустимості, достовірності, достатності доказів вказано у ст.ст. 77-80 ЦПК України.
У ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 89 ЦПК України:
1. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
2. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
3. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Так, правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки передбачені статтею 229 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.
Суд звертає увагу на те, що виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.
Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним.
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи.
Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.
Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття відчужувачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, - може бути лише у разі встановлення цих обставин. Тільки у такому разі норми частини першої статті 229 та статей 203 і 744 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29.08.2019 у справі № 591/2370/17.
Підставою для визнання недійсним оспорюваних договорів міни землі, на думку позивача, є вчинення даного правочину відповідачем з порушенням приписів статті 230 ЦК України щодо правових наслідків вчинення правочину під впливом обману.
Так, відповідно до частин 1, 2 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася неправильно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.
Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину.
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 14.03.2019 року у справі № 755/3903/17, яка обґрунтовано врахована районним судом при ухваленні рішення відповідно до правила ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Отже, за змістом статті 230 ЦК України позовні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту навмисного введення його відповідачем в оману, і наявності безпосереднього зв`язку з волевиявленням позивача щодо укладення договору оренди землі.
При цьому, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт омани повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має значення (пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року).
В роз`ясненнях п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін договору.
Позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині мотивовані тим, що контрагент у договорах міни земельних ділянок ОСОБА_2 та приватний нотаріус Степанчук О.Ю. ввели в оману позивача щодо законності правочинів.
Так, нотаріальне посвідчення правочину є різновидом письмової форми. Правочини, які посвідчуються нотаріально, відрізняються від інших правочинів, учинених без такого посвідчення, тим, що спеціально уповноважена посадова особа – нотаріус, здійснює на письмовому документі посвідчувальний напис. Відповідно до частини першої, другої статті 54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. Частини дев`ята - чотирнадцять статті 44 Закону України «Про нотаріат» встановлюють повноваження нотаріуса для встановлення дійсного наміру сторін правочину. У разі наявності сумнівів щодо уповноваженого представника, а також його цивільної дієздатності та правоздатності нотаріус має право зробити запит до відповідної фізичної чи юридичної особи. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.
Усі наведені вимоги законодавства покликані убезпечити правочин, а отже, і права осіб, яких цей правочин стосується. Крім того, правочин, посвідчуваний нотаріально, має вищий ступінь доказовості волі особи та інших чинників, з якими пов`язує закон набуття, зміну та припинення цивільних прав, оскільки нотаріус, посвідчуючи правочин, має здійснити чимало дій, які спрямовані на доведеність правочину вимогам закону. Дії нотаріуса слугують укріпленню права через встановлення зовнішнього посвідчувального напису, що свідчить про існування права. Підсилення вагомості договору надає його нотаріальне посвідчення, оскільки до цього залучається спеціально визначена державою особа – нотаріус.
Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Правочин (договір) під впливом обману, вчинений як стороною такого правочину, так і третьою особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом потерпілого. Правочин, укладений під впливом обману, може бути визнаний недійсним лише тоді, коли потерпілий був обманутий, і такий обман знаходиться у причинному зв`язку з його рішенням про вчинення правочину (договору). При цьому підлягає встановленню умисел особи, яка вчинила обман. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона навмисно замовчує про обставини, про які особа повинна була повідомити при тій сумлінності, яка від нього була потрібна за умовами обороту. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12.02.2020 у справі № 457/906/17.
Відповідно до ст. 233 ЦП України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Умови оспорюваного правочину повинні разюче різнитися з нормальними умовами такого роду договору. При добровільної волі особа чітко розуміє характер своїх дій та бажає настання конкретного результату. Бажання це прагнення досягти конкретного результату , що передбачає свідому цілеспрямовану діяльність особи. Особа усвідомлює свої дії але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Збіг тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина, які примусили укласти угоду на вкрай невигідних умовах.
Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Згідно роз`яснень викладених в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.
Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають із змісту правочину. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені в правочині. При цьому, підлягає доведенню те, що правочин укладений з метою приховати інший правочин і який правочин насправді укладений.
У справі відсутні докази на підтвердження того, що сторони прикривали спірними договорами міни інші правочини, або про наявність у відповідача умислу у незаконний спосіб заволодіти земельними ділянками позивачки. Колегія судді відхиляє посилання позивачки у доводах скарги на явно менший розмір отриманих внаслідок обміну земельні ділянки, оскільки у справі відсутні відомості про те, що позивач заперечувала проти отримання відповідної грошової компенсації, або що її згода на таку компенсацію була не добровільною, за їх недоведеності.
Щодо посилань позивачки на недодержання при укладенні договорів вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України та дію мораторію, за яким не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, то правові висновки з цього питання містить постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 січня 2020 року у справі 227/1505/18.
Верховний Суд зазначив, що відповідно до положень статей 6 і 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Право власності на землю – це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (частина перша статті 78 ЗК України).
Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частина друга статті 78 ЗК України).
Земельне законодавство України базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» частини першої статті 5 ЗК України).
Встановлена пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення у редакції, чинній до 01 січня 2019 року, передбачала винятки, одним з яких була можливість обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону, а не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай).
Відповідно до пункту «а» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни.
За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частини перша-третя статті 715 ЦК України).
У разі, якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву (частина перша статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)») ( далі - Закон № 899-IV).
Сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку (абзац одинадцятий частини першої статті 5 Закону № 899-IV).
Частина перша статті 14 Закону № 899-IV визначає один з випадків можливого обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а не регулює обмін земельними частками (паями), права на які підтверджені сертифікатом, і розподіленими та визначеними у натурі земельними ділянками, які ще не зареєстровані за власниками земельних часток (паїв).
Стаття 14 Закону № 899-IV не забороняє можливість обміну земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в інших випадках, ніж той, який визначений у частині першій цієї статті, як і не забороняє можливість обміну іншими, ніж призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельними ділянками сільськогосподарського призначення.
Заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, визначена у підпункті «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2019 року, та виключення з неї можливості обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону стосуються не тільки земельних ділянок, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а й інших земельних ділянок сільськогосподарського призначення.
Наявність у сільських, селищних, міських рад і районних державних адміністрацій передбаченого в абзаці одинадцятому частини першої статті 5 Закону № 899-IV повноваження оформляти матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку (з 01 січня 2019 року - до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку), не виключає можливість обміну згідно з чинним законодавством земельними ділянками, на які вже були видані державні акти на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв).
У своєму рішенні від 22 травня 2018 року Європейський суд з прав людини у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsitsyura v. Ukraine), що набуло статусу остаточного 22 серпня 2018 року, зазначив, що законодавча заборона відчуження земельних ділянок становить втручання у мирне володіння майном заявників (§ 104). Заборона відчуження та її продовження мали підґрунтя у національному законодавстві, яке ніколи не визнавалось неконституційним (§ 105). Органи влади України послідовно протягом майже двох десятиліть визначали своєю метою кінцеве запровадження належним чином врегульованого ринку землі, розглядаючи заборону відчуження як проміжний етап на шляху до досягнення цієї мети. Сам характер заборони відчуження, проголошена ціль її запровадження та продовження полягали по суті у наданні часу для розгляду можливих альтернатив абсолютній забороні продажу (§ 129).
Європейський суд з прав людини встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§ 149), вважаючи, що це є достатньою справедливою сатисфакцією за будь-яку моральну шкоду, завдану заявникам (§ 156).
Згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Рішення Європейського суду з прав людини від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine, заяви № 846/16 і № 1075/16) не може трактуватися як спеціальний дозвіл на вільний обіг земельних ділянок сільськогосподарського призначення безвідносно до приписів нормативних актів України.
Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (касаційне провадження № 14-66цс19), у якому відступлено від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-172цс14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-5цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-464цс16.
Велика Палата Верховного Суду 15 травня 2019 року прийняла постанову в справі № 227/1506/18-ц ( провадження № 14-66цс19) у якій зазначила, що підпункт «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України гарантує можливість обміну не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай), а земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону. Частина перша статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» не обмежує випадки, за яких може бути проведений такий обмін, а визначає одну із можливостей обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Згідно з положеннями ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Обмін земельними ділянками без проведення доплати не суперечить нормам чинного законодавства. Аналогічна правова позиція сформована в постановах Верховного Суду у справі №390/1153/17 від 29.04.2020 року та справі №387/258/18 від 05.02.2020 року.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або припиняти порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Таким чином, доводи апеляційної скарги в результаті перегляду справи не знайшли свого належного підтвердження, тому колегія суддів їх відхиляє. 
З огляду на те, що при ухваленні оскарженого рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, то колегія суддів на підставі ч. 1 ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржене рішення – без змін.
Підстави для перерозподілу судових витрат за ст. 141 ЦПК України відсутні.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 травня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 01 листопада 2021 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        І.В. Бурлака.

                                                                       О.М. Хорошевський.