Ухвала
 
19 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 2018/2-1088/11
провадження № 61-13171ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 липня 2021 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Піфагор-Фінанс» про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Піфагор-Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Піфагор-Фінанс») звернулося до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, в якій просило замінити стягувача Публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота» (далі - ПАТ «Банк Золоті Ворота») на ТОВ «ФК «Піфагор-Фінанс».
 
Заява ТОВ «ФК «Піфагор-Фінанс» мотивована тим, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2011 року у справі № 2018/2-1088/11 позовні вимоги ПАТ «Банк Золоті Ворота» до ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Золоті Ворота» заборгованість за договором           № 86 про надання споживчого кредиту від 15 лютого 2008 року в розмірі                           10 215,42 грн, а також державне мито в розмірі 102,15 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120 грн. В провадженні Шевченківського ВДВС у м. Харкові СМУМЮ (м. Харків) за даними Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень в провадженні перебуває виконавче провадження ВП № 34893552, боржником за яким є ОСОБА_1 , стягувачем - ПАТ «Банк Золоті Ворота». 17 жовтня 2019 року відбувся електронний аукціон № UA-ЕА-2019-09-24-000008-b (номер лоту GL7N212010) з реалізації активів ПАТ «Банк Золоті ворота», переможцем якого стало ТОВ «ФК «Піфагор-Фінанс».                07 листопада 2019 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ТОВ «ФК «Піфагор-Фінанс» був укладений договір № 188 про відступлення права вимоги, відповідно до якого до ТОВ «ФК «Піфагор-Фінанс» перейшли права вимоги до позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів, зазначених у додатку 1 до договору, зокрема, і до договору № 86 про надання споживчого кредиту від 15 лютого 2008 року. Враховуючи наведене, виникла необхідність заміни сторони виконавчого провадження.
 
Київський районний суд м. Харкова ухвалою від 29 березня 2021 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 12 липня 2021 року, заяву задовольнив. Замінив стягувача ПАТ «Банк Золоті Ворота» на правонаступника - ТОВ «ФК «Піфагор-Фінанс» у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2011 року у справі                           № 2018/2-1088/11.
 
02 серпня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 липня 2021 року у вищевказаній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків десять днів з дня вручення ухвали, а саме - заявнику слід було надати квитанцію (платіжне доручення) про сплату судового збору в розмірі 454 грн, і роз`яснено заявнику про наслідки невиконання вимог ухвали суду.
 
27 серпня 2021 року на виконання вимог вказаної ухвали до Верховного Суду ОСОБА_1 подала клопотання про звільнення від сплати судового збору, яке мотивоване тим, що у 2020 році вона перенесла хворобу на коронавірус, у зв`язку з чим отримала матеріальну соціальну допомогу на лікування. Вона є пенсіонеркою, отримує пенсію в розмірі 1 769 грн на місяць, не працює, за виконавчими листами з неї стягується 20 % від пенсії. Її майновий стан є незадовільним для нормального існування, не вистачає на їжу, користується послугами безоплатної правової допомоги, є потерпілою у кримінальній справі, а тому сума судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 454 грн є для неї значною, на підтвердження чого надано відповідні докази.
Згідно з частинами першою та третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
 
Доводи клопотання та додані до касаційної скарги матеріали дають підстави для його задоволення та звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги у зв`язку із її скрутним майновим станом.
 
В касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Київського районного суду                         м. Харкова від 29 березня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду                  від 12 липня 2021 року.
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
 
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Згідно з вимогами законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
 
У виконавчому провадженні заміна сторони виконавчого провадження відбувається на підставі статті 442 ЦПК України, а саме: у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.
 
Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Суд розглядає заяву про заміну сторони її правонаступником у десятиденний строк з дня її надходження до суду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи та заінтересованих осіб. 
 
Таким чином, за змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником. Заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження (у виконавчому листі) шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.
 
Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.
 
Таким чином, заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження (у виконавчому листі) правонаступник позбавлений процесуальної можливості вчиняти будь-які дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження».
 
Правонаступництво як інститут цивільного процесуального права має універсальний характер. У разі вибуття правопопередника з виконавчого провадження до правонаступника переходить весь комплекс процесуальних прав та обов`язків, притаманних для сторони виконавчого провадження, і, відповідно, комплекс процесуальних прав та обов`язків, притаманних стороні судового провадження, враховуючи стадію, на якій відбулося правонаступництво.
 
Заміна сторони виконавчого провадження правонаступником, тобто здійснення процесуального правонаступництва після набрання судовим рішенням законної сили, полягає в поширенні на правонаступників законної сили судового рішення. При цьому на правонаступників законна сила судового рішення поширюється усіма своїми правовими наслідками - незмінністю, неспростовністю, виключністю, преюдиційністю, виконуваністю.
 
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.
 
За таких обставин звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.
 
Згідно з пунктом 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
 
Частиною першою статті 18 ЦПК визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, при цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні, не має права звернутись до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду.
 
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 643/4902/14-ц (провадження № 61-26197св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 201/8548/16-ц (провадження № 61-16059св18), від 15 серпня 2018 року у справі № 190/2119/14-ц (провадження № 61-20171св18), від 06 серпня 2020 року у справі № 2029/2-2180/11 (провадження № 61-4475св20), від 29 березня 2021 року у справі № 2-5356/10 (провадження № 61-17987св20).
 
Встановивши, що ТОВ «ФК «Піфагор-Фінанс» набуло всіх прав кредитора за зобов`язаннями ОСОБА_1 , які виникли за договором № 86, укладеним                          15 лютого 2008 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви про заміну сторони виконавчого провадження.
 
Висновки судів попередніх інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами застосовані правильно. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів, правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.
Також, посилання в касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду              від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17, від 17 квітня 2018 року у справі                 № 522/407/15, від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15, від 01 квітня                    2020 року у справі № 520/13067/17 є необґрунтованими, оскільки у справах встановлені різні фактичні обставини.
 
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними, постановлені з додержанням норм права, підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтею 136, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги задовольнити.
 
Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 липня 2021 року. 
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 липня 2021 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Піфагор-Фінанс» про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            А. Ю. Зайцев
            
                                                                                                           Є. В. Коротенко
            
                                                                                                                      М. Ю. Тітов