ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року	Львів	Справа № 140/3205/21 пров. № А/857/16311/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Шевчук С.М., Шинкар Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Мицика Олега Володимировича на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року (ухвалене головуючим-суддею Дмитруком В.В. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Луцьку) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів,

                                                       в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив стягнути на його користь середнє грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) у розмірі 78219,09 грн за період з 27.07.2019 по 26.02.2021.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18.06.2021 у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача Мицик О.В. подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що нарахування коштів з приводу невикористаних календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки 29.03.2021 не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки заявляючи позов, що стосувався стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення), позивач не знав дати можливого розрахунку з ним військової частини по справі №380/2473/20. Такий позов був надісланий поштовим зв`язком ще до 29.03.2021, тобто дня, коли військова частина НОМЕР_1 (далі – в/ч НОМЕР_1 , відповідач) перерахувала ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 39776,81 грн, розрахунок з ОСОБА_1 по справі №380/2473/20 був проведений уже після спливу місячного терміну після одержання ним коштів у сумі 77572,36.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити адміністративний позов, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 та на підставі наказу командира частини (по стройовій частині) №152 від 29.07.2019 був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
При звільненні з військової служби позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 2016 по 2019 роки.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22.07.2020 по справі №140/6952/20 було зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 30.11.2018 включно.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2020 по справі №140/6952/20 апеляційну скаргу позивача було задоволено частково. Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, із застосуванням січня 2008 року, як місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення у цей період, а за період з 01.03.2018 по 26.07.2019 із застосуванням березня 2018 року, як місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення у цей період, відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1013 від 09.12.2015 та з урахуванням виплачених раніше сум індексації за обумовлені періоди.
Індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.07.2019 була виплачена позивачу в/ч НОМЕР_1 26.02.2021, що підтверджується відомостями з його карткового рахунку.
У зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні (невиплати індексації грошового забезпечення), позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення середнього грошового забезпечення у розмірі 78219,09 грн за період з 27.07.2019 по 26.02.2021.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 30.04.2021 було відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій) у розмірі 39408,58 грн за період з 27.07.2019 по 29.03.2021 (справа №140/4371/21). Відтак вважав, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено 29.03.2021, оскільки з настанням повного розрахунку пов`язана відповідальність в/ч НОМЕР_1 щодо відшкодування передбаченого статтею 117 КЗпП України, тому у відповідача не виникало обов`язку щодо виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) у розмірі 78219,09 грн за період із 27.07.2019 по 26.02.2021. 
Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), у якому визначені основні трудові права працівників.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані КЗпП України.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеного у постановах від 28.01.2021 по справі №240/11214/19, від 21.04.2021 по справі №120/3857/19-а, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.
Наведене спростовує доводи скаржника про відсутність у позивача статусу «працівник» та, як наслідок, неможливості застосування до спірних правовідносин положень статей 116, 117 КЗпП України.
Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 по справі №821/1083/17 дійшла висновку, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 по справі №810/451/17.
З матеріалів справи видно, що непроведення з вини в/ч НОМЕР_1 позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.07.2019 у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої  ст.117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, неправильними є доводи відповідача про те, що індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.07.2019 не є тією сумою, несвоєчасність виплати якої має наслідком настання юридичних наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України. Індексація грошового забезпечення входить до складу заробітної плати, грошового забезпечення.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку, і саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого у роботодавця є обов`язок сплатити передбачену статтею 117 КЗпП України компенсацію
Судом встановлено, що позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.07.2019 виплачено 26.02.2021, що підтверджується банківською випискою, з якої вбачається, що на картковий рахунок АТ «ПриватБанк» позивачу відповідачем виплачено суму 77572,36 грн. Відповідачем вказана обставина не заперечується.
Таким чином, в/ч НОМЕР_1 провела фактичний розрахунок з позивачем щодо виплати індексації грошового забезпечення поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.
Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої       статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 цього Кодексу.
Аналогічний висновок знаходить своє підтвердження у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17.
Водночас судом враховується період затримки розрахунку при звільнені - з 26.07.2019  (день виключення із списків ), враховуючи рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2020 по справі №140/6952/20, на підставі якого відповідачем нараховано та виплачено 77572,36 гр. по 26.02.2021 (день виплати індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 607.2019 на картковий рахунок позивача).
Оскільки при звільненні з позивачем не проведено повного розрахунку та не здійснено виплату всіх належних сум, з відповідача слід стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги за період з 27.07.2019  по 26.02.2021 за затримку терміном на 580 дні.
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до п.5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно п.8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.
При задоволенні позову працівника колегія суддів визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
При розгляді даної справи колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 24.10.2011 по справі №6-39цс11 та у постанові Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999, у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі №524/1714/16-а, висновки Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 по справі №6-113цс16 щодо застосування принципу співмірності, з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо.
Аналогічна позиція викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.10.2019 по справі №806/2473/18, від 24.07.2019 по справі №805/3167/18-а, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03.04.2019 по справі №662/1626/17, від 17.01.2019 по справі №2-1579/11.
Згідно довідки в/ч НОМЕР_1 , розмір грошового забезпечення позивача за два місяці до звільнення становив : у травні 2019 – 17883,71 грн та у червні 2019  - 17883,71 грн, тому його середньоденна заробітна плата становить 586,35 грн (за останні 2 місяці 35767,42/61 календарний день).
Враховуючи, що недоплачена сума індексації грошового забезпечення становить 77572,36 грн і є меншою ніж середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 340083 (580 дні затримки розрахунку * 586,35 грн), суд вважає за можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.
Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 77572,36 грн/340083грн (сума індексації грошового забезпечення /середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,228.
Сума, яка підлягає відшкодуванню становить 586,35 грн (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,228 х 580 (днів затримки розрахунку) = 77538,92 грн.
Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 77538,92 грн з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.
Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є : 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 317, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                      п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Мицика Олега Володимировича задовольнити частково.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року по справі №140/3205/21 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів задовольнити частково.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) за період з 27 липня 2019 року по 26 лютого 2021 року в сумі 77538 (сімдесят сім тисяч п`ятсот тридцять вісім) гривень 92 копійки, без урахування податків та інших обов`язкових платежів..
У задоволені решти позовних вимог відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.     

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. М. Шевчук 	
 	 	Т. І. Шинкар