Ухвала
 
20 жовтня2021 року 
 
м. Київ
 
справа № 759/2922/19
провадження № 61-16138ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І., 
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів. 
Позов обґрунтовано тим, що 25 жовтня 2010 року ОСОБА_3 надав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького міського нотаріального округу Київської області Почтарьовим С. О., якою уповноважив ОСОБА_1 укладати правочини щодо розпорядження майном (продавати, передавати в оренду тощо) за ціну та і умовах за власним розсудом, у тому числі одержувати належні йому грошові кошти та проводити розрахунки. 15 вересня 2017 року ОСОБА_1 , діючи від його імені на підставі зазначеної довіреності, відчужила ОСОБА_4 за договорами купівлі-продажу належне йому на праві приватної власності майно, а саме: земельну ділянку площею 0,0614 га, кадастровий номер 8000000000:75:798:0020, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 104 000,00 грн; земельну ділянку площею 0,0601 га, кадастровий номер 8000000000:75:798:0021, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , за ціною 102 000,00 грн; садовий будинок загальною площею 258,2 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , який знаходиться на вищевказаних земельних ділянках, за ціною 297 000,00 грн. Відповідні договори купівлі-продажу були нотаріально посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. Отримані від продажу майна кошти ОСОБА_1 не передала позивачеві, про вчиненні нотаріальні дії не повідомила, звіт не надала. 
ОСОБА_3 27 серпня 2018 року направив ОСОБА_1 вимогу, в якій просив повідомити його про всі нотаріальні дії, вчинені нею від його імені на підставі відповідної довіреності, передати грошові кошти, отримані в результаті продажу майна та повернути оригінал довіреності. Вказана вимога отримана ОСОБА_1 28 серпня 2018 року, однак залишилась не виконаною. Враховуючи викладене, просив стягнути на його користь із ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 503 000,00 грн, отримані останньою від продажу 15 вересня 2017 року майна, належного йому на праві приватної власності.
Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 лютого 2020 року задоволено частково позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 частину грошових коштів від продажу спільної сумісної власності подружжя у розмірі 251 000,00 грн. Стягнуто ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати з оплати судового збору в розмірі 2 510,00 грн.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Постановою Київського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 лютого 2020 року залишено без змін.
У вересні 2021 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 
Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Таким чином, ціна позову у цій справі становить 503 000,00 грн та не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 250 = 567 500,00 грн).
Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.
Посилання заявника на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження не заслуговують на увагу, оскільки з указаних підстав підлягають оскарженню рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, зокрема, у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тобто такі доводи є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню.
 
Верховний Суд зауважує, що обґрунтування касаційної скарги підставами, передбаченими частиною другою статті 389 ЦПК України, не звільняє заявника від обов`язку, у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, обґрунтувати підстави перегляду в касаційному порядку судових рішень у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (справа «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягає касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.
 
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак      Г. І. Усик