Справа № 456/1479/20                                Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р.Т. 
Провадження № 22-ц/811/1800/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 
Категорія:68

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Шандри М.М.
суддів – Левика Я.А., Савуляка Р.В.,
розглянувши у спрощеному провадженні без повідомлення учасників справи в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про компенсацію Ѕ частки спільного майна,

                                ВСТАНОВИЛА:
Представник позивача адвокат Мундяк М.М. звернувся в суд з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію Ѕ частки автомобіля марки «Mazda 3», 2015 року випуску, номер кузова – НОМЕР_1 , яка становить 199 290 грн. та стягнути судові витрати. 
Свої вимоги мотивував тим, що 14.02.2012 сторони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Жидачівського районного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 08. Під час перебування у шлюбі, сторони придбали автомобіль «Mazda 3», об`єм двигуна 1496 см.куб.2015 року випуску, червоного кольору, номер двигуна – НОМЕР_2 , номер кузова – НОМЕР_1 , який був зареєстрований за відповідачем. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09.12.2019 по справі №456/1158/19 шлюб між сторонами розірвано. 06.03.2020 відповідач без згоди позивача відчужив спільно набутий подружжям автомобіль. Угоди про поділ спільного майна при розірванні шлюбу або компенсації коштів за частку в майні подружжя сторони не досягли. Згідно висновку про вартість майна, наданого суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_3 від 14.04.2020 встановлено, що середня ринкова вартість спірного автомобіля станом на 14.04.2020 становить 398 580 грн. Добровільно сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема вказаного автомобіля, а тому позивач змушена звернутись до суду.
Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 березня 2021 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 грошову компенсацію Ѕ частки вартості автомобіля марки «MAZDA 3», об?єм двигуна 1496 см.куб., 2015р. випуску, червоного кольору, номер двигуна НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 в сумі 199 290 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 11993 грн. 
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення суду є незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права та є таким що підлягає скасуванню.
Стверджує, що автомобіль, щодо якого виник спір, придбаний ним особисто, за власні кошти під час шлюбу. Як ним вже зазначалось у відзиві на позовну заяву, який суд не врахував, позивачкою не долучено жодного доказу, на підтвердження того, що автомобіль придбано за спільні кошти подружжя. Зазначає, що фактичні шлюбні відносини між сторонами було припинено що в січні 2019 року.
Крім того, апелянт не погоджується з тим, що суд врахував вартість автомобіля визначену висновком, складеним суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_3 , згідно якого вартість автомобіля становить 398 580 грн, оскільки суб`єкт підприємницької діяльності провів оцінку транспортного засобу без наявності самого транспортного засобу, який був відчужений. Так, у відповідності до договору-купівлі продажу транспортного засобу від 06.03.2020 транспортний засіб було оцінено у суму 303 021 грн і саме така сума, на думку апелянта, є дійсною вартістю автомобіля. 
Вказує, що станом на 04.03.2020 перед ПАТ «Креді Агріколь Банк» був борг за автомобіль в сумі 235 897,71 грн, який апелянт сплатив сам, власними коштами. Судом не вирішено питання про відшкодування апелянту зазначених грошових коштів, які він сплатив на погашення кредитної заборгованості.
Таким чином, враховуючи, що фактичні шлюбні стосунки припинені з січня 2019 року, вартість автомобіля становить 303 021 грн, а 235 897,71 грн сплачено апелянтом банку в рахунок погашення кредитного боргу за автомобіль, вважає, що поділу підлягає різниця між ринковою вартістю автомобіля та сумою його особистих коштів, внесених на погашення боргу, тобто 303021-2358997,71=67123,29 грн.
Також зазначає, що в справі відсутні докази, що підтверджують співмірність витрат, понесених на правову допомогу, із складністю справи.
На зазначені обставини суд уваги не звернув, що і призвело до ухвалення незаконного і необґрунтованого рішення про задоволення позову.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Частиною першою статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.
Відповідно до статті 60  СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Перелік об`єктів права спільної сумісної власності визначений статтею 61 СК України.
Відповідно до вимог статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначений статтею 57 СК України, до якого, зокрема, входить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 
Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За правилами частини першої статті 69 та частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Судом установлено наступні обставини справи.
14.02.2012 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Жидачівського районного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 08.
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09.12.2019 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.14).
В той же час, відповідно до довідки Територіального сервісного центру № 4645 Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області за № 31/134645-М/5ад від 13.03.2020 вбачається, що автомобіль марки ««Mazda 3», об`єм двигуна 1496 см.куб., 2015 року випуску, червоного кольору, номер двигуна – НОМЕР_2 , номер кузова – НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , був зареєстрований 04.12.2015 за ОСОБА_1 та 06.03.2020 транспортний засіб було перереєстровано у ТСЦ 4645 на іншого власника (а.с.11-12).
Відповідно до висновку про вартість, складеного суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_3 на замовлення адвоката Мундяка М.М., встановлено, що ринкова вартість транспортного засобу марки «Mazda 3», об`єм двигуна 1496 см.куб., 2015 року випуску, червоного кольору, номер кузова – НОМЕР_1  станом на 14.04.2020 становить 398 580 грн (а.с.40-57).
Суд прийняв до уваги твердження позивача та її представника про те, що автомобіль марки «Mazda 3», реєстраційний номер НОМЕР_4 , був придбаний в період перебування сторін по справі в зареєстрованому шлюбі за їхні спільні кошти.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, відтак, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Під час розгляду даної справи у суді першої інстанції, відповідач не спростував презумпції спільності майна подружжя.
В апеляційній скарзі відповідач посилається, на те що автомобіль було придбано за кредитні кошти, з яких ним оплачено 235897,71 грн та долучає до апеляційної скарги кредитний договір №1/2529800 від 10.12.2015, з умов якого вбачається, що банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 430877,15 грн для особистих потреб на купівлю транспортного засобу автомобіля Mazda 3. Згідно квитанції №30240846-1 від 04.03.2020, також доданої до апеляційної скарги, вбачається, що ОСОБА_1 04.03.2020 сплатив 235897,71 грн на дострокове погашення договору 1/2529800 від 10.12.2015.
Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.
Вказаний правовий висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 14 вересня 2016 року №6-539цс16.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Згідно з ч. 4 ст. 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
Таким чином, нормами процесуального закону передбачено можливість подання доказів, на які посилається заявник, в судове засідання у разі неможливості подання такого доказу у встановлений законом строк, в тому числі безпосередньо при поданні відповідної заяви, із зазначенням об`єктивних причин такого неподання.
Частиною 8 ст. 83 ЦПК України передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідач не подав до суду першої інстанції кредитного договору у встановлений процесуальним Законом строк і апеляційна скарга не містить обґрунтувань щодо неможливості подання вказаного доказу своєчасно, а тому, зазначені обставини та докази не можуть бути враховані апеляційним судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Згідно пункту 1частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
При визначенні розміру витрат на правову допомогу колегією суддів проаналізовано заявлені витрати (попередня консультація, ознайомлення з матеріалами справи, виготовлення адвокатського запиту, складення позовної заяви, участь в судовому зсіданні, згідно протоколу засідання від 01.03.2021, протягом 20 хвилин), враховано їх реальність, критерій розумності, неминучості та встановлено, що їх вартість є завищеною. Колегія суддів вважає, що обґрунтованим та розумним є стягнення з відповідача на користь позивача 5 000 грн витрат на правову допомогу.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвалене судом рішення підлягає зміні в частині визначення розміру витрат на правову допомогу.
Решту доводів апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 березня 2021 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судових витрат в сумі 11 993,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 5000 грн витрат на правову допомогу та 1991,91 грн сплаченого судового збору.
В решті рішення суду – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено 12.10.2021.

Головуючий

Судді