ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1297/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №702/105/21 Категорія:  	Жежер Ю. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Бондаренко С. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       16 вересня 2021 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.
за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 12 травня 2021 року, ухваленого у складі судді Жежер Ю.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Монастирищенської міської ради, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання рішення, виписки з рішення та довідки Лукашівської сільської ради недійсними, -
в с т а н о в и в :
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Монастирищенської міської ради про визнання рішення, виписки з рішення та довідки Лукашівської сільської ради недійсними.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому згідно заяви від 05 вересня 1995 року була виділена рішенням виконавчого комітету Лукашівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області №27 від 19 жовтня 1995 року, присадибна земельна ділянка під будівництво житлового будинку і господарських споруд. 
Приватизація виділеної земельної ділянки була здійснена на підставі Декрету Кабінету Міністрів України №15-92 від 26 лютого 1992 року. Даний факт був зафіксований шляхом відкриття відомостей на його ім`я у земельно-шнуровій (погосподарській) книзі Лукашівської сільської ради, з подальшим виготовленням і врученням (видачею) державного акта.
Державний акт на право приватної власності на присадибну земельну ділянку площею 0,25 га, розташовану по АДРЕСА_1 на його численні звернення, до цього часу ним не отриманий.
Невідомо коли і хто звернувся до сесії Лукашівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області про надання у приватну власність земельної ділянки, про її площу та місцезнаходження при цьому також не повідомив. 
За неіснуючим зверненням 7 сесія 23-го скликання Лукашівської сільської ради своїм рішенням №7-3 від 22 січня 2000 року виділила у приватну власність земельну ділянку площею 0,40 га, не вказавши при цьому її статус, не вказавши її місце розташування, не вказавши повністю ім`я та по батькові особи, якій виділена дана земельна ділянка.
Невстановлена ніким особа, яка звернулась до начальника відділу земельних ресурсів Монастирищенського району Головка В.В. від імені ОСОБА_2 просила виготовити технічну документацію на отримання державного акту на землю, зазначену як свою, площею 0,42 га, яка розташована по АДРЕСА_2 . 
Згідно технічного завдання: підставою для виконання робіт є виписка із рішення Лукашівської сільської ради, довідка про площу земельної ділянки та заява замовника.
На підставі вказаних документів ОСОБА_2 було видано державний акт серії ЧР за №12-16-1114 від 27 січня.
По межі, що розділяє земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_3 , позивачем були забетоновані 14 металевих стовпчиків, які були вирвані через те, що нібито були встановлені на приватизованій ОСОБА_2 земельній ділянці. По цій же причині був здійснений спил дерева, що росло на відстані 1,5 метра від межі на його земельній ділянці. 
Через відмову сім`ї ОСОБА_4 пред`явити акт прийому - передачі межових знаків на зберігання або показати їх в натурі виник спір, який порушує права та інтереси позивача. 
Монастирищенська міська рада відмовилась врегулювати спір, що стало підставою для звернення до суду. 
Зазначає, що у рішенні № 7-3 від 22 січня 2000 року мова йде про ОСОБА_2 , а у виписці з рішення, яка мала бути копією від 13 березня 2000 року мова йде про ОСОБА_4 , що проживає по АДРЕСА_2 також зазначено, що згідно рішення № 7-3 від 22 січня 2000 року йому виділена земельна ділянка площею 0,42 га.
Довідка з вих.№92 повністю дублює виписку з рішення, що суперечить самому рішенню за №7-3 від 22 січня 2000 року, «дійсність» якого спростовується листом Лукашівської сільської голови вих.№210 від 25 листопада 2020 року, в якому йдеться про те, що у розпорядженні виконавчого комітету Лукашівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області відсутня будь-яка задокументована інформація про юридичну адресу земельної ділянки, виділеної за рішенням сільської ради №7-3 від 22 січня 2000 року та повне прізвище, ім`я та по батькові особи, якій виділена земельна ділянка. А тому уточнити юридичну адресу виділеної земельної ділянки за рішенням Лукашівської сільської ради №7-3 від 22 січня 2000 року вказавши повністю прізвище, ім`я та по батькові не має можливості. 
На підставі викладеного позивач просив суд визнати рішення 7-ї сесії 23 скликання Лукашівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області за №7-3 від 22 січня 2000 року, виписку із рішення Лукашівської сільської ради за №7-3 від 22 січня 2000 року, виданої 13 березня 2000 року, а також довідку з вихідним номером 92 від 13 березня 2000 року недійсними, і такими, що не створюють юридичних підстав для видачі державного акта серії ЧР №12-16-1114 від 27 січня 199_ року ОСОБА_2 . 
Ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 01 квітня 2021 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 . 
Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 12 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, чим саме конкретно оспорюванні рішення порушують його права, саме як власника або користувача суміжної земельної ділянки (так як згідно змісту позовної заяви позивач державний акт на право приватної власності на присадибну земельну ділянку не отримав).
Доказів того, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування прийнято з порушенням вимог діючого на той час законодавства, матеріали справи не містять.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення районного суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в оскаржуваному рішенні мова йде про невстановлену ніким особу з прізвищем ОСОБА_4 та ініціалами « ОСОБА_5 », якому була передана земельна ділянка площею 0,40 гектарів місцезнаходження якої невідомо. Водночас, у виписці із рішення від 13 березня 2000 року, яка б мала бути копією оскаржуваного рішення мова йде конкретно про ОСОБА_2 , якому не зрозуміло на якій підставі передана земельна ділянка площею 0,42 гектарів, що розташована по АДРЕСА_2 . 
Місцевим судом не було достеменно встановлено, що в рішенні Лукашівської сільської ради №7-3 від 22 січня 2000 року мова йде саме про ОСОБА_2 , і що земельна ділянка знаходиться по АДРЕСА_2 , а не в іншому місці. 
Встановлений судом факт суперечить змісту листа Лукашівського сільського голови вих.№210 від 25 листопада 2020 року. На підставі припущення суд достеменно встановив, що виписка з рішення є копією самого рішення, і що в рішенні сесії та у виписці мова йде про одну особу, не зважаючи на те, що площі земельних ділянок різняться. 
Також, судом не встановлено, чим була викликана потреба повторно звертатися ОСОБА_2 до Лукашівської сільської ради щодо передачі земельної ділянки у приватну власність, окрім того суд не отримав доказів того, що сільська рада передавала в користування ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,42 гектарів, розташовану по АДРЕСА_2 . 
Не відповідають дійсності висновки суду, що наявні докази того, що користувачем земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_2 був ОСОБА_2 , а також, що вказана особа зверталася до сільської ради з таким питанням, відсутнє рішення про передачу вказаної земельної ділянки в користування. 
Разом із заявою про розгляд справи без його участі апелянтом через канцелярію суду було подано пояснення та пакет копій документів для прийняття обґрунтованого рішення. 
Протягом тривалого часу скаржник не може виготовити технічну документацію щодо приватизації виділеної йому земельної ділянки, оскільки при проведенні кадастрової зйомки було встановлено, що існує накладення земельних ділянок.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказують, що апеляційну скаргу слід залишити без розгляду з підстав визначених у ст. 44 ЦПК України, оскільки скаржник в тексті апеляційної скарги використовує образливі вислови на адресу суду. 
Доводи вказані в апеляційні скарзі виходять за межі позовних вимог та підстав позову, які розглядалися місцевим судом, тому вказані вимоги варто залишити без розгляду. 
Оспорюване рішення та довідка стосуються ОСОБА_2 та жодним чином не порушують права позивача. Також, останнім не подано до суду доказів на підтвердження порушення його прав. 
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
З вказаних норм права слідує, що звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач має перш за все довести набуття права та його порушення відповідачем.
Частиною 2 та 3 статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до ч.2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За змістом ст. 22 Земельного кодексу № 561-XII від 18 грудня 1990 року (в редакції від 22 червня 1993 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.
Статтями 1 і 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 №15-92 (в редакції від 26 грудня 1992 року) передбачалося, що сільським, селищним, міським Радам народних депутатів варто забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.
Як вбачається з архівного витягу рішення виконавчого комітету Лукашівської сільської Ради народних депутатів №27 від 19 жовтня 1995 року «Про розгляд заяв громадян», заяву ОСОБА_1 було задоволено та виділено йому присадибну ділянку землі розміром 0,25 гектарів та надано дозвіл на будівництво житлового будинку і господарських споруд, також зобов`язано ОСОБА_1 в місячний строк оформити документи в райархітектурі (а.с. 6).
Згідно довідки виконавчого комітету Лукашівської сільської ради від 15 жовтня 2015 року, по АДРЕСА_1 , зведені дві будівлі без отримання дозвільних документів на земельній ділянці, виділеній рішенням виконкому Лукашівської сільської ради від 19 жовтня 1995 року №27 для будівництва, які належать ОСОБА_1 (а.с. 8). 
В матеріалах справи відсутній державний акт про право власності чи право користування позивача, на виділену йому рішенням виконавчого комітету Лукашівської сільської Ради народних депутатів №27 від 19 жовтня 1995 року земельної ділянки.
Згідно рішення Лукашівської сільської ради №7-3 від 22 січня 2000 року ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,40 гектарів (а.с. 7).
Відповідно до виписки від 13 березня 2000 року з рішення засідання сесії Лукашівської сільської Ради народних депутатів від 22 січня 2000 року №7/3 ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства у розмірі 0,42 гектарів, в тому числі рілля 0,23 гектарів, багаторічних насаджень 0,19 гектарів (а.с. 9).
Статтю 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Частинами 1,2,3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Згідно з нормами частин 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). 
Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків (Постанова КЦС ВС від 13 лютого 2019 року справа № 369/13976/15-ц).
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказував, що він був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав, у зв`язку з тим, що між ним та сім`єю ОСОБА_4 існує спір щодо використання землі на межі, що розділяє земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_3 , однак доказів на підтвердження заявленого позивачем суду надано не було. 
Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 не вбачається яким саме чином і в чому порушені його права та інтереси внаслідок прийняття оскаржуваного рішення, виписки та довідки, оскільки відсутні докази які підтверджували б той факт, що внаслідок прийнятого оскаржуваного рішення ОСОБА_2 було надано земельну ділянку чи її частину, право на яку має позивач. 
Окрім цього, оспорюваним рішенням передано ОСОБА_2 в приватну власність земельну ділянку. Оспорючи таке рішення позивач фактично оспорює законність набуття права власності ОСОБА_2 при цьому позовна вимога до вказаної особи не була заявлена та відповідачем він не був зазначений, що також є підставою для відмови в позові.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в підтвердження позовних вимог та доводів позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу.
Окрім того, у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи доказів на підтвердження того, що оспорюваним рішенням була передана ОСОБА_2 земельна ділянка повністю або частково на яку право має позивач суд приходить до висновку про відсутність порушеного або оспорюваного права позивача за захистом якого він звернувся до суду з цим позовом. Вказані обставини є також самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 
За вказаних обставин, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Не знайшли свого підтвердження доводи скаржника щодо подання ним одночасно із заявою про розгляд справи без його участі пакету документів, тому суд їх відхиляє.
Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 являється землекористувачем земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_2 , не можуть бути підставою для задоволення даної скарги, оскільки не впливають на правильність прийнятого судом рішення. 
Суд не бере до уваги доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі стосовно того, що технічна документація щодо надання земельної ділянки ОСОБА_2 є сфальсифікованою, також, що підпис позивача в акті про узгодження меж є підробленим, оскільки апелянт на такі обставини не посилався в суді першої інстанції, а тому такі доводи не підлягають до розгляду відповідно до ч.6 ст. 367 ЦПК України, за змістом якої в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Суд не може прийняти докази які додані апелянтом до апеляційної скарги, а саме: справа по видачі державного акту на право приватної власності на землю для ведення особистого підсобного господарства площею 0,42 гектарів громадянину ОСОБА_2 в межах с. Лукашівка; висновок експерта №1/1119 від 01 червня 2018 року; рішення Лукашівської сільської ради №30-4/VI; державний акт на право приватної власності на землю серія ЧР 12-16-1114; акт встановлення, узгодження в натурі (на місцевості) зовнішніх меж землеволодіння гр. ОСОБА_1 ; акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 20 липня 2016 року; довідка виконавчого комітету Лукашівської сільської ради №70 від 23 лютого 2017 року; лист виконавчого комітету Лукашівської сільської ради вих. №63 від 26 лютого 2018 року, оскільки позивачем не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч.3 ст.367 ЦПК України).
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Перешкод, у передбаченому ЦПК порядку, подати до суду першої інстанції докази у ОСОБА_1 не було, у зв`язку з цим він має нести ризик настання негативних наслідків пов`язаних з вчасно неподаними доказами.
За таких обставин апеляційний суд не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 12 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Монастирищенської міської ради, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання рішення, виписки з рішення та довідки Лукашівської сільської ради недійсними - без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови виготовлений 16 вересня 2021 року.

Судді