Ухвала
Іменем України
17 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 456/4140/19
провадження № 51 - 4108 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 травня 2021 року стосовно ОСОБА_5 , 
встановив:
За вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 листопада 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі – КК України) і призначено йому покарання: за ч. 2 ст. 125 КК України у вигляді арешту на строк 6 місяців; за ч. 2 ст. 121 КК України у вигляді позбавлення волі строком на вісім років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_5 призначено у вигляді позбавлення волі на строк вісім років. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Львівським апеляційним судом ухвалою від 14 травня 2021 року апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника залишено без задоволення, а вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 листопада 2020 року – без змін. 
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в якій вона просить скасувати ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 травня 2021 року та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, захисник вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції є не вмотивованим та не відповідає вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України). Вказує, що висновки суду про наявність в обвинуваченого умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень є суперечливими та ґрунтуються на припущеннях. Посилається, що в матеріалах провадження відсутні докази, що підтверджують наявність у нього умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, а наведені у вироку докази також не доводять того, що обвинуваченим були заподіяні такі тілесні ушкодження, що стало причиною смерті потерпілого. Вказує, що потерпілий ОСОБА_6 отримав ушкодження від інших осіб. Звертає увагу, що в крові потерпілого виявлено 3,18 проміле алкоголю. Вказує, що виявлені у  ОСОБА_6 тілесні ушкодження відносяться до середнього ступеня тяжкості. Зазначає, що в суді апеляційної інстанції було безпідставно відхилено клопотання ОСОБА_5 та його захисника про допит або відтворення звукозапису показів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_10 та судово-медичного експерта ОСОБА_11 , які ними надавалися в ході судового засідання, а також дослідження висновків судово-медичної експертизи № 158 від 11 жовтня 2019 року. Вказує, що апеляційний суд всі доводи апеляційної скарги не перевірив, формально розглянув справу та ретельно не дослідив всі докази, що порушує права сторони захисту. Всупереч ст. 374 КПК України, суд не зазначив підстави відхилення доказів, які свідчили на користь обвинуваченого та належним чином не вмотивував та не обґрунтував свого рішення. Вважає, що суд повинен був кваліфікувати дії ОСОБА_5 за ст. 125 та 122 КК України. Вказує, що оскільки апеляційний суд не допитав свідків та не дослідив письмові докази – було порушено право на справедливий суд. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428  КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи захисника ОСОБА_4 , якими вона обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам її апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Оцінюючи доводи захисника в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів виходить з наступного.
Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та правильності кваліфікації її дій в касаційному порядку не оспорюються.
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, апеляційний суд зазначив, що висновки суду першої інстанції про доведеністьвиниОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності. 
Зі змісту вироку суду першої інстанції вбачається, що у судовому засіданні, безпосередньо у встановленому законом порядку, були допитані обвинувачений ОСОБА_5 , потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , свідки  ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_8 та ОСОБА_16 , експерт ОСОБА_11 , зміст показань яких детально викладений у вироку. 
Крім того, судами встановлено, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, відеозаписами слідчих експериментів зі свідками ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , відеозаписом слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_5 , протоколом огляду місця події від 06 вересня 2019 року, протоколом огляду трупа від 06 вересня 2019 року, а також висновками експертів.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи сторони захисту щодо відсутності в діях ОСОБА_5 умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, встановив, що дані доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції та спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами у відповідності до чинного законодавства. 
Критерій доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» передбачає, що така доведеність випливає не лише із «прямих доказів», що чітко і однозначно вказують на особу винного, а саме із сукупності ознак, чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Надаючи оцінку показанням свідків  ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , судами враховано, що ці особи були безпосередніми свідками події кримінального правопорушення та їх показання у взаємозв`язку із іншими доказами відтворюють об`єктивні обставини вчинення кримінального правопорушення та підтверджують винуватість ОСОБА_5 у його вчиненні, крім того свідки ретельно в деталях описали обставини та мотиви вчинення кримінального правопорушення.
Разом з тим, судом першої інстанції не взято до уваги показання свідка ОСОБА_8 про те, що тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_6 наносив ОСОБА_7 , оскільки дані показання є непослідовними і суперечливими та не підтверджені жодними, здобутими в судовому засіданні доказами.
Також, судами було враховано висновок експерта від 11 жовтня 2019 року та показання експерта ОСОБА_11 , який в судовому засіданні підтримав вказаний висновок експертизи та пояснив, що травми ОСОБА_6 могли бути спричинені однією людиною. Сукупність тілесних ушкоджень потерпілого призвела до його смерті, хоча і окремо кожна травма також могла призвести до смерті та до шоку. Зазначив, що у ОСОБА_6 був перелом ребер та перелом щелепи, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, крововиливи в підмозкову оболонку, в порожнину черепа, які утворились від дії тупого, твердого предмету, руки чи ноги. Механізм утворення переломів ребер відповідає показанням обвинуваченого ОСОБА_5 , про те, що він наступав на грудну клітку померлого обома ногами, неодноразово, внаслідок чого дихальні функції припинились та розвинувся травматичний шок. Травми, несумісної з життям, у ОСОБА_6 не виявлено, а всі тілесні ушкодження є в причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті. Дані травми сприяли настанню шоку. Алкоголь, спожитий потерпілим, пригнічував роботу дихальних органів. Всі тілесні ушкодження на які посилався обвинувачений у своїх показаннях відповідають тим, які були виявлені при судово-медичній експертизі трупа потерпілого, а той факт, що ОСОБА_8 також скочила на грудну клітку потерпілого могло лише прискорити факт настання смерті потерпілого, оскільки достатньо було дій обвинуваченого. 
Таким чином суди обґрунтовано визнали неприйнятними доводи захисника про те, що саме від дій свідків  ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , настала смерть потерпілого, а також про те, що винуватість ОСОБА_5 не підтверджується висновком судово-медичної експертизи.
Посилання захисника в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції з достатньою повнотою ретельно не дослідив всі докази та повторно не дослідив докази за клопотанням сторони захисту, також є необґрунтованими, оскільки, правильність оцінки судом першої інстанції доказів була предметом перевірки апеляційним судом. Водночас незгода захисника із висновками судів, зробленими на підставі досліджених доказів, не є свідченням порушення судами процесуального закону.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Таким чином, норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода захисника із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.
Водночас, відмова у задоволенні клопотань не може бути безумовною підставою для скасування судового рішення, лише якщо сторона захисту з такими висновками суду не погоджується.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що суд першої інстанції вважав показання свідків та експерта чіткими, логічними та такими, що прямо підтверджують обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, вказані показання є такими, що об`єктивно в цілому і з висвітленям деталей відтворюють події в максимально наближеному до реальності вигляді, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються іншими зібраними досудовим слідством та перевіреними в судовому засіданні доказами.
Решта доводів касаційної скарги захисника висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції. 
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 413 КПК України, а відтак й необхідності зміни судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 листопада 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 травня 2021 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                              ОСОБА_3