КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
                                                                        Апеляційне провадження № 22-ц/824/7921/2021
                                                                                                            Справа 761/13085/14-ц

 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем   України
 
30 червня 2021 року                                                                          м. Київ
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                              Кашперської Т.Ц.,
            суддів                                                   Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
            за участю секретаря                            Мороз Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Осаулова А.А. в м. Київ 01 лютого 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) органу державної виконавчої служби, заінтересовані особи директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельов Максим Євгенійович, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив банк»,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
22 грудня 2020 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на те, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває справа № 761/13085/14-ц за скаргою ОСОБА_1 на дії директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М.Є. В пункті 22 зазначеної скарги від 09 липня 2020 року стягувачем надано попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правову допомогу адвоката у справі за цією скаргою, відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України. Ухвалою суду від 22 грудня 2020 року його скаргу задоволено частково, разом з тим, питання розподілу судових витрат не вирішено. Вважав, що оскільки скаргу задоволено частково і з чотирьох вимог по суті скарги дві вимоги задоволено, судові витрати стягувача підлягають покладенню на орган державної виконавчої служби у половинному розмірі від фактично понесених витрат. Просив вирішити питання про розподіл судових витрат та стягнути витрати стягувача на правову допомогу у розмірі 1400 грн. з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 стягнуто витрати на правничу допомогу у розмірі 1400 грн.
Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в особі представника Юлдашева Ю.М., не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення коштів судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1400 грн. відмовити в повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що після розгляду скарги ОСОБА_1 судом та постановленням ним ухвали по суті скарги на адресу суду та Департаменту державної виконавчої служби надійшла заява про винесення додаткового рішення. Разом із тим, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України докази, що підтверджують розмір витрат, які сторона  сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, а у даній справі заявником цього не зроблено.
Зазначив про необхідність дотримання принципу співмірності витрат на оплату послуг адвоката, посилаючись на ч. 3 ст. 141 ЦПК України, вважав, що складність даної справи є незначною, адже характер спірних правовідносин є стандартним та типовим, складність наданих послуг адвокатом не є якоюсь особливою або винятковою, предмет спору і характер спірних правовідносин є також типовим, не вимагає особливої кваліфікації фахівця у галузі права, а відповідно і значних витрат часу останнього на виконання відповідних робіт (надання послуг) з професійної правничої допомоги, тому сума 1400 грн., зазначена в додатковій угоді № 4 від 01 липня 2020 року є завищеною.
 
Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, врахувати наведені ним правові висновки Верховного Суду та його Великої Палати, а у разі відступу від цих правових висновків - навести мотиви такого відступу.
Зазначив, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України про обов`язок учасника своєчасно надати докази на підтвердження судових витрат отримали належну правову оцінку в оскаржуваній ухвалі, оскільки судом зазначено, що в п. 22 поданої скарги, тобто безпосередньо в першій заяві по суті спору, стягувач надав попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, і протягом розгляду справи стягувач зазначив, що відповідні письмові докази будуть подані в порядку та строки, встановлені процесуальним законом. 
Наголошував, що за змістом абзацу 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення лише в тому разі, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції принципу співмірності судових витрат зі складністю справи посилався на ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України щодо обов`язку доведення неспівмірності витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами; наводив правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц, а також правові висновки Верховного Суду в постановах від 20 серпня 2020 року у справі № 910/3437/19, від 20 травня 2020 року в справі № 305/1042/16-ц, від 20 липня 2020 року в справі № 362/4462/16-ц, від 25 березня 2020 року в справі № 202/1825/17-ц, від 07 липня 2020 року в справі № 914/1002/19, від 21 травня 2019 року в справі № 903/390/18, від 04 лютого 2020 року в справах № 5023/5027/12 і № 904/1759/18, згідно яких критерії співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд застосовує лише за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність таких витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. При цьому жодних доказів чи обґрунтувань, які б свідчили про неспівмірність витрат на правничу допомогу, представник Департаменту державної виконавчої служби суду не надав, і лише формально заперечував проти стягнення судових витрат, однак своє заперечення нічим не обґрунтував. В свою чергу, стягувач належним чином обґрунтував та довів розмір понесених ним витрат на правничу допомогу, понесених ним у зв`язку з розглядом скарги. 
Вказував, що оскаржувана ухвала від 01 лютого 2021 року вже була предметом апеляційного перегляду у даній справі за апеляційною скаргою стягувача, і за наслідками цього апеляційного перегляду залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 березня 2021 року та вирішено питання про судові витрати в апеляційному провадженні постановою від 30 березня 2021 року.
Вважав, що апеляційну скаргу на ухвалу подано неповноважною особою, оскільки головний спеціаліст відділу правового забезпечення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не наділений повноваженнями діяти в цивільному процесі від імені суб`єкта оскарження - директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Посадові (службові) особи, на відміну від юридичних осіб, здійснюють самопредставництво в суді виключно особисто, а представництво через представника здійснюється в цивільному процесі виключно через адвоката, яким Юлдашев Ю.М. не є.
 
Оцінюючи доводи відзиву ОСОБА_1 на апеляційну скаргу про те, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року вже була предметом апеляційного перегляду за його апеляційною скаргою і залишена без змін, апеляційний суд враховує наступне.
 
Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 про винесення додаткового рішення задоволено, з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 стягнуто витрати на правничу допомогу у розмірі 1400 грн. (а. с. 191 - 194 т. 1).
09 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року в її резолютивній частині і просив змінити додаткову ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року шляхом доповнення її резолютивної частини додатковим абзацом із зазначенням строку і порядку набрання цією ухвалою законної сили (а. с. 196 - 197 т. 1). 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 березня 2021 року в судовому засіданні, проведеному за участі ОСОБА_1 , апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року залишено без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін (а. с. 240 - 249 т. 1).
На а. с. 21 - 24 т. 2 знаходиться апеляційна скарга Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року, направлена засобами поштового зв`язку 12 лютого 2021 року, яка надійшла до Шевченківського районного суду м. Києва 18 лютого 2021 року.
 
Таким чином, наведене надає підстави для висновку, що Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України апеляційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року подано в строк, встановлений ч. 1 ст. 354 ЦПК України, однак вона не була передана до апеляційного суду судом першої інстанції для її сумісного розгляду разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на цю ж саму ухвалу.
 
Відповідно до ст. 370 ЦПК України якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави. У випадку відкриття апеляційного провадження за такою скаргою суд апеляційної інстанції може зупинити дію раніше прийнятого ним судового рішення та рішення суду першої інстанції, що оскаржується.  За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції. Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи. Суд відмовляє у відкритті провадження за апеляційною скаргою, поданою відповідно до частини першої цієї статті, якщо суд розглянув наведені у ній доводи під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.
 
Таким чином, оскільки доводи, наведені в апеляційній скарзі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року не розглядались під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , і представник Департаменту не був присутнім під час апеляційного розгляду 23 березня 2021 року в Київському апеляційному суді, апеляційний суд відхиляє доводи відзиву ОСОБА_1 , що оскаржувана ухвала вже була предметом апеляційного перегляду.
 
Також необґрунтованими є доводи відзиву ОСОБА_1 на апеляційну скаргу про те, що апеляційну скаргу подано неповноважною особою, яка не є представником суб`єкта оскарження - директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.
 
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що вона подана саме Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України як особою, з якої на користь ОСОБА_1 було стягнуто витрати на правничу допомогу,а також як державним органом, посадовою особою якого є суб`єкт оскарження - директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельов М.Є.
 
Відповідно до підпункту 11 пункту 161 Розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» представництво відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року. Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 1 січня 2020 року.
З урахуванням положень Конституції України, з 01 січня 2020 року представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах здійснюється виключно прокурорами або адвокатами. Питання самопредставництва не закріплені у нормах Конституції України, але ці питання регламентовані положеннями відповідних кодексів.
Отже, представництво інтересів органу державної влади може здійснювати адвокат як представник або керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) в порядку самопредставництва.
Частинами першою, третьою статті 58 ЦПК України встановлено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).
Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо, дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.
Таким чином, до Єдиного державного реєстру включається інформація щодо осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, та дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи. Водночас у законодавстві відсутня вимога щодо необхідності внесення до Єдиного державного реєстру переліку усіх повноважень таких осіб, які вони можуть вчиняти від імені юридичної особи.
Якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою (частина 1 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»).
 
На підтвердження повноважень самопредставництва органу державної влади особою, яка підписала апеляційну скаргу, Юлдашевим Ю.М. надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Міністерства юстиції України, у складі якого діє і якому підпорядковується урядовий орган державного управління - Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.
 
Із витягу вбачається, що Юлдашев Ю.М. має повноваження подавати документи для державної реєстрації від імені юридичної особи, діє виключно в судах України без окремого доручення керівника з правом посвідчення копій документів щодо повноважень без права відмови, зміни, відкликання, визнання позову, відмови від апеляційних, касаційних скарг, укладання мирової угоди (а. с. 29 т. 2).
 
Таким чином, Юлдашев Ю.М. як підписант юридичної особи, який діє в судах України без окремого доручення керівника, може представляти в тому числі інтереси Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.
 
Крім того, апеляційний суд враховує, що до апеляційної скарги надано копію довіреності, виданої Міністерством юстиції України, дійсної до 15 грудня 2021 року, якою на підставі ст. 43, 48, 49, 52, 53, 58, 60, 62, 64 ЦПК України, ст. 37 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», пп. 54 п. 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, уповноважено головного спеціаліста відділу правового забезпечення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Юлдашева Ю.М. представляти в судах України інтереси Міністерства юстиції України, в тому числі Департаменту державної виконавчої служби, їх посадових осіб, з усіма правами, що надані процесуальним законодавством України стороні, третій особі, представнику сторони та третьої особи (а. с. 30 т. 2).
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Із матеріалів справи вбачається, що в липні 2020 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до суду зі скаргою на дії/бездіяльність органу примусового виконання, в якій просив визнати протиправними дії директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М.Є. щодо відмови надати на запит стягувача копію доручення від 10 червня 2020 року № 1808/20.4.1/32-20, виданого у зв`язку зі зверненням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до Міністра юстиції України № 49-6970/20 від 28 травня 2020 року, а також щодо видачі та направлення до органів держаної виконавчої служби Доручення від 10 червня 2020 року № 1808/20.4.1/32-20 в частині закінчення без виконання виконавчого провадження № 45340170 з виконання рішення суду у справі № 761/13085/14-ц; зобов`язати директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М.Є. надіслати стягувачеві копію доручення від 10 червня 2020 року № 1808/20.4.1/32-20, виданого у зв`язку зі зверненням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до Міністра юстиції України № 49-6970/20 від 28 травня 2020 року, відкликати доручення від 10 червня 2020 року № 1808/20.4.1/32-20 в частині закінчення без виконання виконавчого провадження № 45340170 з виконання рішення суду у справі № 761/13085/14-ц та в десятиденний строк письмово повідомити суд та стягувача про виконання ухвали, постановленої при розгляді цієї скарги.
В пункті 22 скарги зазначено, що на дотримання вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України стягувач надав суду попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на правову допомогу адвоката, які очікуються у зв`язку з розглядом цієї справи, а саме оплата послуг адвоката (адвокатського бюро) за вивчення матеріалів справи і виконавчого провадження - 1400 грн., за складання цієї скарги - 700 грн., а загалом 2100 грн. (а. с. 6 т. 1).
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2020 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправними дії директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М.Є. щодо відмови у наданні на запит ОСОБА_1 доручення від 10 червня 2020 року за № 1808/20.4.1/32-20 згідно листа-відповіді від 22 червня 2020 року та зобов`язано директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М.Є. надіслати ОСОБА_1 копію доручення від 10 червня 2020 року за № 1808/20.4.1/32-20; в іншій частині вимоги скарги залишено без задоволення (а. с. 155 - 159 т. 1).
 
22 грудня 2020 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив вирішити невирішене судом питання розподілу судових витрат, на підтвердження яких ним надано копії договору про надання правничої (правової) допомоги від 03 лютого 2020 року № 0720/20, додаткової угоди № 4 від 01 липня 2020 року до цього договору, детального опису (акту) наданої правової допомоги від 01 липня 2020 року, квитанції від 01 липня 2020 року про фактичну оплату наданих послуг в розмірі 2800 грн., свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Маринушкіна А.Г. (а. с. 164 - 172 т. 1).
Згідно п. 4.1, 4.4 договору про надання правової допомоги від 03 лютого 2020 року № 0720/20 за виконання даного договору клієнт зобов`язується сплатити на користь бюро витрати на професійну правничу (правову) допомогу, в тому числі гонорар у розмірі та порядку, визначеному за домовленістю сторін. Судові витрати оплачуються окремо від суми гонорару. Сума витрат на професійну правничу допомогу та гонорару (винагороди) визначається у додаткових угодах, які є додатками до цього договору та є його невід`ємними частинами. В зазначених додаткових угодах визначається порядок, спосіб та терміни оплати витрат на професійну правничу допомогу та гонорару. Сторони домовились, що для цілей цього договору умовною одиницею при оцінці вартості професійної правничої допомоги є нормо-година, вартість якої протягом першого року договору встановлюється у розмірі 700 грн.
Згідно додаткової угоди № 4, адвокатським бюро «Арсена Маринушкіна» та ОСОБА_1 визначено розмір та порядок оплати правової допомоги клієнту в суді першої інстанції у справі № 761/13085/14-ц, а саме наведено перелік видів та зміст правничої (правової) допомоги (вивчення матеріалів справи, складання скарги на дії державного виконавця, інструктаж клієнта у разі самопредставництва в суді першої інстанції), на що адвокатом витрачено 4 нормо-години і вартість яких становить 2800 грн. 
Згідно квитанції № 0720/20-4 до прибуткового касового ордера від 01 липня 2020 року, адвокатським бюро «Арсена Маринушкіна» прийнято від ОСОБА_1 2800 грн. на підставі договору про надання правової допомоги від 03 лютого 2020 року № 0720/20.
Наведене підтверджується матеріалами справи.
 
Відповідно до ст. 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
 
У пункті 53 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. 
 
Аналогічних правових висновків Верховний Суд дотримувався і в подальшому, зокрема в постанові від 30 вересня 2020 року в справі № 559/1605/18 (провадження № 61-913св20), від 19 травня 2021 року в справі № 645/545/17 (провадження № 61-25383св18), від 16 червня 2021 року в справі № 465/3424/10-ц (провадження № 61-3038св21).
 
Розглядаючи заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції надав належної правової оцінки запереченням представника Департаменту державної виконавчої служби  Міністерства юстиції України щодо порушення ОСОБА_1 вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України та вірно встановив, що в п. 22 скарги заявником вказано про попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на правничу допомогу, а 22 грудня 2020 року в той же день після постановлення ухвали - надано докази понесених ним витрат, і таким чином дійшов обґрунтованого висновку про дотримання ОСОБА_1 порядку і строків надання доказів розміру витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи.
 
Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосування процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (рішення Шишков проти Росії (SHISHKOV v. RUSSIA) від 20 лютого 2014 року).
 
За таких обставин апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані і такі, що заявлені з формальних підстав, доводи апеляційної скарги щодо відсутності заяви ОСОБА_1 про надання ним доказів, що підтверджують розмір витрат, до закінчення судових дебатів у справі.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо недотримання судом першої інстанції принципу співмірності судових витрат зі складністю справи, апеляційний суд виходить із наступного.
 
Відповідно до ст. 133, 452 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.
 
Відповідно до ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц роз`яснено, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (п. 44 постанови).
 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України»).
 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
 
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20 серпня 2020 року в справі № 910/3437/19).
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
 
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
 
Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
 
Наведена правова позиція викладена у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року в справі 305/1042/16-ц та інших.
 
Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неспівмірність та/або нерозумність та/або нереальність розрахунку витрат, або про неналежність послуг адвоката до цієї справи, Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не надано.
 
Апеляційний суд враховує, що Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в апеляційній скарзі взагалі не зазначено, яку вартість судових витрат він вважає співмірною зі складністю цієї справи, а доводи апеляційної скарги в цій частині фактично дублюють доводи відзиву на заяву про ухвалення додаткового рішення, який подано ним до суду першої інстанції 01 лютого 2021 року (а. с. 180 т. 1), і зводяться до узагальнених аргументів, що складність справи і наданих адвокатських послуг є незначною.
 
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги в цій частині відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.
 
В даній справі, встановивши, що ОСОБА_1 було укладено із адвокатським бюро договір про надання правничої допомоги, в якому сторони обумовили вартість послуг правової допомоги, порядок розрахунку, в подальшому склали додаткову угоду, в якій наведено детальний опис наданих послуг з зазначенням часу і вартості і заявник оплатив їх, на підтвердження чого надав квитанцію на перерахування 2800 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що заявником доведено фактичний розмір понесених ним витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню шляхом стягнення з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України пропорційно до задоволених вимог, а саме в половинному розмірі 1400 грн., виходячи з вимог розумності, справедливості та пропорційності і вважаючи такий розмір витрат обґрунтованим та співмірним, виходячи зі складності справи, виконаних адвокатом робіт та наданих послуг.
 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із ухвалою суду та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 липня 2021 року.

Головуючий:                                                                                      Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                  Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.