ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5239/21 Справа № 188/1705/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Курочкіна О. М. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
        за участю секретаря судового засідання – Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Петропавлівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного регіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_2 , на бездіяльність (рішення, дії) державного виконавця, -
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У грудні 2020 року скаржник звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність (рішення, дії) державного виконавця, заінтересовані особи: Петропавлівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного регіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_2 .
        В обґрунтування скарги зазначає, що з березня 2015 раку в Петропавлівському РВ ДВС на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження (далі – ВП) за номером ЄДРВП № 46741707 за виконавчим листом № 188/1122/14-ц від 03.02.2015 року, виданим Петропавлівським районним судом Дніпропетровської області, згідно з яким з боржника ОСОБА_2 на користь стягувача ОСОБА_1 підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) доларів США та 243,60 грн.
       Це виконавче провадженя № 46741707 входить до складу зведеного виконавчого провадження (далі – ЗВП) № 60053851, де боржником є ОСОБА_2 .
        02.12.2020 року державний виконавець Петропавлівського РВ ДВС Ольшанська С.О. разом зі стягувачем ОСОБА_1 по ЗВП № 60053851 про стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , здійснили виїзд за адресою проживання боржника: АДРЕСА_1 з метою вилучення та передачі стягувачу раніше описаного, арештованого та оціненого майна боржника в кількості 16 позицій.
       Заявник вказує, що у зв`язку з технічними обставинами вилучення майна у боржника та передача його стягувану не відбулися, про що державним виконавцем Ольшанською С.О. було складено відповідний акт.
Враховуючи перебування державного виконавця, стягувача та боржника за адресою проживання боржника, стягувач запропонував провести перевірку майнового стану боржника.
       Перевірка майнового стану боржника була запропонована стягувачем з посиланням на відсутність стягувача при первинній перевірки майнового стану боржника, опису та арешті його майна.
Стягувач стверджує, що боржником був висловлений протест проти перевірки його майнового стану за місцем проживання з огляду на його не готовність до перевірки, а коли йому пояснили, що це не є перешкодою для перевірки, боржник ОСОБА_2 послався на онлайн-навчання дітей в будинку і не допустив державного виконавця та стягувача до житла для перевірки його майнового стану.
       Після чого, як зазначає заявник, державний виконавець Ольшанська С.О. склала акт від 02.12.2020 року в якому зазначила, що 02.12.2020 року державним виконавцем здійснено виїзд за адресою; АДРЕСА_1 , з метою передачі майна у рахунок часткового погашення боргу та повторної перевірки майнового стану боржника. Державного виконавця до будинку не впустили, оскільки боржник повідомив, що проходить дистанційне навчання двох дітей (5 і 7 клас), у подальшому від перевірки майнового стану боржник не відмовляється.
Стягувач у цьому акті державного виконавця вказав свої заперечення, а саме: навчання не є перешкодою для перевірки майнового стану боржника, тим паче, зі слів боржника, іншого майна, окрім описаного та арештованого він не має.
Заявник вважає, що при перевірці майнового стану боржника за місцем його проживання державним виконавцем Петропавлівського державним виконавцем Петропавлівського РВ ДВС допущено бездіяльність, невиконання своїх службових обов`язків, передбачених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження».
       Посилаючись на норми ст.ст. 262, 447-453 ЦПК України, заявник просив суд визнати дії державного виконавця Петропавлівського РВ ДВС Ольшанської Світлани Олександрівни неправомірними в частині перевірки майнового стану боржника ОСОБА_2 у ЗВП №60053851 (а.с.1-4).
       Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність (рішення, дії) державного виконавця, заінтересовані особи: Петропавлівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного регіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_2 — відмовлено (а.с.62-65).
Не погодившись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду, скаргу задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з відсутності будь - яких об`єктивних підстав, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», для визнання незаконними дій державного виконавця Петропавлівського РВ ДВС Ольшанської Світлани Олександрівни.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       У відповідності до вимог ст.1,7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», ч.1 ст.5 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження», випадках - на приватних виконавців. 
       Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
       Відповідно до ст.124 Конституції України та ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян. 
       У відповідності зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
       Згідно зі ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. 
       Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (далі – Закон), виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.
       Відповідно до ч. 5 ст. 19 Закону боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій.
       Недоторканність житла є однією з конституційних гарантій громадян. Як зазначено у ст. 30 Конституції України, не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.
       Статтею 311 ЦК України передбачено право на недоторканність житла. У частинах 1, 2 ст. 311 ЦК України зазначено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення у ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду.
       Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року.
Зазначені міжнародні акти згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.
       Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, п. 1 ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.
       Відповідно до п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.
Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага.
       Одним із судових рішень, що допускає проникнення до житла чи до іншого володіння особи, є ухвала суду про примусове проникнення до житла під час виконання судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).
       Відповідно до ч. 1 ст. 439 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.
       При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.
       Виходячи із викладеного, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що для задоволення його клопотання про перевірку майнового стану боржника, враховуючи відмову останнього надати доступ до його житла, державний виконавець мав здійснити примусове входження до житла, оскільки для вчинення зазначених дій потрібно було би мати рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника. Однак державний виконавець такого рішення не мав, оскільки клопотання стягувача про перевірку майнового стану боржника було заявлене під час вчинення іншої виконавчої дії. 
       Таким чином, бездіяльність державного виконавця не була протиправною, а навпаки була зумовлена необхідністю дотримання вимог законодавства щодо недоторканності житла.
       Враховуючи вищевикладене, здійснивши належний правовий аналіз вищенаведених норм законодавства, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків про відсутність підстав для визнання незаконними дій державного виконавця Петропавлівського РВ ДВС Ольшанської Світлани Олександрівни.
       Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
       Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
       Ухвалу Петропавлівського міського суду Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року – залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Судді: