ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6545/21 Справа № 212/3500/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 212/3500/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», на теперішній час Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги позивача  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ярошевський Олексій Тарасович, та відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення  Жовтневого  районного суду міста Кривого Рогу  Дніпропетровської області від 20 квітня 2021 року, яке ухвалено суддею Козловим Ю.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 26 квітня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», на теперішній час Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі – АТ «Кривбасзалізрудком»),про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві.
Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_1 , у період з 27.04.1967 року по 17.12.1989 року, працював на шахтах «Саксагань», «Гігант», «Центральна», РУ ім.Дзержинського ВО «Кривбассруда». Звільнений згідно п.1 ст.40 КЗпП України. 
14.01.1980 року, на шахті «Центральна» ВО «Кривбассруда», з ОСОБА_1 стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав закритий перелом ХІ ребра справа. 01.10.1980 року ВО «Кривбассруда» було складено Акт №50, яким визначено, що причиною нещасного випадку стало відсутність спеціальних полок для чистки кузову автосамоскида від залишків бетону.
19.10.1984 року на шахті «Центральна» ВО «Кривбассруда», з ОСОБА_1 знову стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого він отримав травму грудної клітки. ВО «Кривбассруда» складено Акт №29 від 19.10.1984 року, яким встановлено вину з боку підприємства: несвоєчасна ліквідація несправності дверей; неузгодженість дій робітників при відкриванні несправних дверей.
Внаслідок нещасного випадку, ОСОБА_1 втратив професійну працездатність, за висновком МСЕК від 13.04.1995 року позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності, безстроково. 
Внаслідок нещасних випадків, позивач відчуває сильний фізичний біль, як наслідки травм позивач відчуває біль в шийному, грудному та поперековому відділах хребта, що не дає йому спокійно відпочивати, порушено звичний спосіб життя. Незважаючи на те, що з моменту травмування минув значний час, позивач і по нині повинен проходити систематичні курси лікування, негативні зміни в його здоров`ї є безповоротними, ступінь втрати працездатності – є суттєвим.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 160 000,00 грн., без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від  20 квітня 2021 року  позов задоволено частково. 
Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 70 760,00 грн., без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обв`язкових платежів.
Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави судові витрати у розмірі 908,00 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ярошевський О.Т., ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивача, просить збільшити її розмір до заявленого ним у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості. При цьому,  позивач вважає, що судом не враховано  роз`яснення Верховного Суду України, викладені у Постанові Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 щодо обставин, які мають враховуватися при визначенні розміру моральної шкоди. Судом першої інстанції не повністю враховано, що, працуюючи у відповідача, позивач сумлінно та добросовісно виконував свої обов`язки, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про охорону праці», не вжив жодних заходів по забезпеченню безпечних та нешкідливих умов праці, внаслідок чого позивач вимушений постійно лікуватися та переносить фізичні та моральні страждання. 
В апеляційній скарзі відповідач АТ «Кривбасзалізрудком» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність позивачем обставин справи, на які він посилається, як на підставу своїх вимог. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що АТ «Кривбасзалізрудком» є неналежним відповідачем по справ, оскільки нещасні випадки на виробництві сталися з позивачем під час його роботи на шахті «Центральна», яка наказом №89 від 02.03.1982 року була об`єднана із шахтою «Ювілейна» Рудоуправління ім. ХХ Партз`їзду в одну шахту – «Ювілейна» Рудоуправління ім. ХХ Партз`їзду. 01.10.1989 року Рудоуправління ім. ХХ Партз`їзду було виділено із складу ВО «Кривбасруда», а згодом увійшло до складу Руднику «Суха Балка», що є загальновідомою обставиною та не потребує доказуванню.
Вважає, що факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами, а законодавство, яке було чинним на час отримання позивачем ушкодження здоров`я на шахті «Центральна» (1980 рік та 1984 рік), не містило положень щодо обов`язку підприємства відшкодовувати моральну шкоду, у зв`язку з чим відсутні підстави для покладення на відповідача відповідальності. 
Також вказує, що положеннями Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» ( далі Закон № 466), який набрав чинності 23 травня 2020 року внесено зміни до п.п.164.2.14а) статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди.
Зазначеною нормою закону передбачено, що у разі якщо сума моральної шкоди, визначена рішенням суду, перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, сума такого перевищення включається до оподатковуваного доходу платника податку, тобто відповідач зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми доходу та за його рахунок, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ярошевський О.Т., підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача АТ «Кривбасзалізрудком» - залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено, що у період з 30.07.1975 року по 30.11.1987 року ОСОБА_1 працював на шахті «Центральна» ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком». 
14.01.1980 году з ОСОБА_1 стався нещасний випадок, у зв`язку з чим ВО «Кривбасруда» було проведено розслідування причин настання нещасного випадку.
01.10.1980 року було  складено Акт №50 про нещасний випадок на підприємстві шахта «Центральна» ВО  «Кривбасруда» Форми Н-1, уповноваженою комісією було встановлено обставини, за яких стався нещасний випадок: по наряду начальника дільниці ВШТ Іващенко В.І. виданого через гірничого майстра ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 повинні були проводити кріплення бетоном сполучення руддвору гор.380м. За усною вказівкою начальника дільниці ВШТ ОСОБА_5 , ОСОБА_1 був залишений на «0» площадці для підйому в кліть вагонеток з бетоном. Бетон на «0» площадку було доставлено автосамоскидом. Після загрузки вагонетки бетоном ОСОБА_1 заліз на кузов самоскида, який знаходився у піднятому стані. Став лівою ногою на днище кузова, правою на задній борт, який знаходився у відкритому стані і проводив очищення кузову сапою від кусків бетону. При очищенні кузову ОСОБА_1 втратив рівновагу, впав, вдарився правою половиною грудної клітки об борт автосамоскида, при цьому отримав закритий перелом ХІ ребра справа.
Згідно п.16 цього Акту причиною нещасного випадку стало відсутність спеціальних полок для чистки кузову автосамоскида від залишків бетону.
19.10.1984 року ОСОБА_1 , працюючи машиністом електровозу, отримав ушкодження за наступними обставинами: машиніст електровозу ОСОБА_1 працював в першу зміну з 23-00 19 жовтня 1984 року до 06-00 20 жовтня 1984 року, отримавши наряд і передягнувшись в робочий одяг, ОСОБА_1 підійшов на «0» площадку для спуску в шахту, де вже були робітники ОКСу ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Стволова ОСОБА_8 , попрохала ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_1 відкрити південні двостворчаті двері надшахтної будівлі, так як у третю зміну при її закритті обірвалась нижня петля і половина дверей перекосилась, заважаючи видачі вагонеток з шахти. При відчиненні дверей ОСОБА_6 використовував бурову сталь і випадково зняв двері з верхньої петлі, в результаті чого двері впали та збили ОСОБА_1 , який при падінні тримав травми грудної клітини.
20.10.1984 року комісією з розслідування нещасного випадку на виробництві, який стався на шахті «Центральна» ВО «Кривбасруда» було складено акт №29. Пунктом 15.1 Акту встановлено причину нещасного випадку: несвоєчасна ліквідація несправності дверей; неузгодженість дій робітників при відкриванні несправних дверей.
Згідно висновку МСЕК від 13.04.1995 року ОСОБА_1 встановлено 40% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву, в зв`язку з нещасними випадками, безстроково та встановлена третя група інвалідності.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 173 КЗпП України, ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції від 1963 року,  та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, затверджених Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції, станом на 1995 рік, й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду, завдану у зв`язку з отриманим ним на виробництві трудовим каліцтвом, яке потягло за собою втрату професійної працездатності.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
За таких обставин, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги відповідача АТ «Кривбасзалізрудком» про те, що законодавство, яке було чинним на час отримання позивачем ушкодження здоров`я на шахті «Центральна» (1980 рік та 1984 рік) не містило положень щодо обов`язку підприємства відшкодовувати моральну шкоду, у зв`язку з чим відсутні підстави для покладення на відповідача відповідальності, оскільки право на відшкодування моральної шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а не з дня нещасного випадку, внаслідок якого було ушкоджено здоров`я, що потягло за собою втрату професійної працездатності.
Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням у 1995 році, тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції станом на 1995 рік.
У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.
Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що у зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві позивачеві заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у загальному розмірі 40% та визнаний людиною з інвалідністю третьої групи, що встановлено безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я відсутнє.
Згідно Акту №50 про нещасний випадок на підприємстві шахта «Центральна» ВО  «Кривбасруда» Форми Н-1 від 01.10.1980 року  та Акту №29 про нещасний випадок на підприємстві шахта «Центральна» ВО  «Кривбасруда» Форми Н-1 від  20.10.1984 року,  нещасний випадок стався з вини роботодавця - ВО  «Кривбасруда», який не забезпечив додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.
У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що моральну шкоду ОСОБА_1 завдано порушенням його законних прав на безпечні і нешкідливі умови праці саме роботодавцем (шахта «Центральна» ВО  «Кривбасруда»), а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про покладення обов`язку з відшкодування завданої моральної шкоди на АТ «Кривбасзалізрудком», як правонаступника ВО «Кривбасруда» у спірних правовідносинах.
Доводи апеляційної скарги відповідача АТ «Кривбасзалізрудком» про те, що останній є неналежним відповідачем у справі, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ушкодження здоров`я позивача, внаслідок нещасного випадку на виробництві, відбулося саме під час його перебування у трудових відносинах з Виробничим Об`єднанням по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» (надалі – ВО «Кривбасруда»), до структурного підрозділу якого входила шахта «Центральна», яке згодом було перейменовно на Державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат», перетворене на Дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» ДАК «Укррудпром» та у подальшому перетворене у Відкрите акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат».
Структурні одиниці Виробничого Об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», у тому числі шахта «Центральна», не мали статусу юридичних осіб, а тому за всіма зобов`язаннями, що виникають у їх діяльності несе відповідальність ВО «Кривбасруда», правонаступником якого, у даних правовідносинах є АТ «Кривбасзалізрудком».
Посилання ж відповідача на те, що нещасні випадки на виробництві сталися з позивачем під час його роботи на шахті «Центральна», яка наказом №89 від 02.03.1982 року була об`єднана із шахтою «Ювілейна» Рудоуправління ім. ХХ Партз`їзду в одну шахту – «Ювілейна» Рудоуправління ім. ХХ Партз`їзду, а 01.10.1989 року Рудоуправління ім. ХХ Партз`їзду було виділено із складу ВО «Кривбасруда», та згодом увійшло до складу Руднику «Суха Балка», колегія суддів вважає неприйнятними, з огляду на наступні обставини.
У частині першій статті 37 Цивільного кодексу УРСР, в редакції на час виникнення спірних паравовідносин, було передбачено, що юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання).
Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про підприємства в Україні», в редакції на час виникнення спірних паравовідносин, підприємство може бути створено в результаті виділення зі складу діючого підприємства, організації одного або кількох структурних підрозділів, а також на базі структурної одиниці діючих об`єднань за рішенням їх трудових колективів, якщо на це є згода власника чи уповноваженого ним органу.
Створення підприємств шляхом виділення здійснюється зі збереженням за новими підприємствами взаємних зобов`язань та укладених договорів з іншими підприємствами.
Згідно із частинами першою та шостою статті 34 Закону України «Про підприємства в Україні» ліквідація і реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) підприємства провадяться з дотриманням вимог антимонопольного законодавства за рішенням власника, а у випадках, передбачених цим Законом, за рішенням власника та за участю трудового колективу або органу, уповноваженого створювати такі підприємства, чи за рішенням суду або арбітражного суду.
При виділенні з підприємства одного або кількох нових підприємств до кожного з них переходять за роздільним актом (балансом) у відповідних частинах майнові права і обов`язки реорганізованого підприємства.
У пунктах 2.1 та 4.1 Положення про порядок поділу підприємств і об`єднань та відокремлення від них структурних підрозділів і одиниць, затвердженого наказом Міністерства економіки України, Міністерства статистики України, Антимонопольного комітету України від 20 квітня 1994 року № 43/79/5 (яке втратило чинність 25 серпня 2015 року), було закріплено, що відокремлення – це виділення зі складу підприємства (об`єднання) структурного підрозділу (одиниці) і створення на його базі самостійного підприємства або вихід підприємства із складу об`єднань, зазначених у підпункті «б» пункту   3.1 цього Положення об`єктами відокремлення є структурні підрозділи та структурні одиниці відповідно до пункту 2.1 цього Положення, а також підприємства, що входять до складу об`єднань.
Розподільчий баланс є документом, у якому, зокрема, визначено обсяг майнових прав та обов`язків, які перейшли до створеної шляхом виділу (виділення, відокремлення) юридичної особи.
Як вбачається з матеріалів справи, 01 жовтня 1989 року Рудоуправління імені ХХ Партз`їзду виділилося зі складу об`єднання в самостійне підприємство з наданням йому юридичного статусу, однак суду не надано доказів, що розподільчим балансом було передбачено перехід до новоствореної юридичної особи обов`язку з відшкодування шкоди, завданої працівнику ушкодженням здоров`я під час перебування у трудових відносинах з ВО «Кривбасруда».
При цьому, необхідно зауважити й на тому, що позивач ОСОБА_1 звільнений із Рудоуправління імені ХХ Партз`їздуВО «Кривбасруда» 17 лютого 1987 року, тобто за два роки до виділення останнього в самостійне підприємств, а тому не перебував з ним у трудових відносинах.
Посилання ж відповідача на те, що наказом №89 від 02.03.1982 року по Рудоуправлінню ім. ХХ Партз`їзду ВО «Кривбасруда» шахта «Центральна» була об`єднана із шахтою «Ювілейна» Рудоуправління ім. ХХ Партз`їзду в одну шахту – «Ювілейна» Рудоуправління ім. ХХ Партз`їзду, а 01.10.1989 року Рудоуправління ім. ХХ Партз`їзду було виділено із складу ВО «Кривбасруда», та згодом увійшло до складу Руднику «Суха Балка», що є загальновідомою обставиною та не потребує доказуванню, колегія суддів не приймає, з огляду на наступне.
Згідно тексту Наказу 89 від 02.03.1982 року по Рудоуправлінню ім. ХХ Партз`їзду ВО «Кривбасруда» власником, з метою концентрації робіт по освоєнню проектної потужності шахти «Ювілейна», вдосконалення управління, механічної та енергетичної служб шахт «Центральна» та «Ювілейна», було вирішено затвердити єдиний штат працівників загальношахтового виробництва шахт «Центральна» та «Ювілейна» та вподальшому іменувати працівників шахт (з визначенням переліку такого персоналу, із зазначенням відповідних дільниць) як персонал шахти «Ювілейна», з встановленням штату загальношахтового персоналу та здійснення переоформлення кадрів (а.с. 130-131), тобто питання про злиття даних структурних об`єднань вцілому не йшлося.
При цьому, як слідує з матеріалів справи, 20.10.1984 року комісією з розслідування нещасного випадку на виробництві, який стався на шахті «Центральна» ВО «Кривбасруда» з позивачем ОСОБА_1 , було складено акт №29 про нещасний випадок на виробництві, що свідчить про те, що станом на 1984 рік (через два роки після видання наказу, на який посилається відповідач), позивач у справі працював саме на шахті «Центральна» ВО «Кривбасруда», а тому відсутні підстави вважати, що позивач працював на шахті «Ювілейна», яка, у складі Рудоуправління ім. ХХ Партз`їзду, була виділена із складу ВО «Кривбасруда», а згодом увійшла до складу Руднику «Суха Балка».
З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач АТ «Кривбасзалізрудком» є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу.
Необхідно зауважити й на тому, що відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.
Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача АТ «Кривбасзалізрудком»  щодо недоведення позивачем позовних вимог, оскільки, факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з отриманими ним ушкодженнями на виробництві, що потягло за собою втрату професійної працездатності, встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить щоденний фізичний біль та моральні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що втрата працездатності та встановлення третьої групи інвалідності обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без дотримання вимог ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) та п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, а також без повного урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування   моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. 
Так, як вже зазначалося вище, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди – не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата – це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). 
Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. 
Вищезазначені вимоги закону, у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України, дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.
Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. 
Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14від 24 грудня 2014 року.
Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі, станом на час розгляду справи, становить 6 000 00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 30 000,00 грн., а максимальний - 1 200 000,00 грн.
Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.
За таких обставин, визначення судом першої інстанції розміру моральної шкоди у сумі 70 760,00 грн., при втраті позивачем професійної працездатності у розмірі 40%, з визнанням людиною з інвалідністю третьої групи, є заниженими та не відповідає засадами виваженості та справедливості, у зв`язку з чим колегія суддів приймає доводи апеляційної скарги позивача, як законні та обґрунтовані.
В судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з втратою професійної працездатності, внаслідок нещасних випадків на виробництві, позивачеві заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, на теперішній час, втратив професійну працездатність у загальному розмірі 40% безстроково (із визнанням позивача людиною з інвалідністю третьої групи), стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та можливістю його відновлення, зважаючи на встановлення трати професійної працездатності безстроково.
Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки його постійно турбує біль та він періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я не спостерігається.
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.
При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.
Отже, з урахування того, що позивачу  ОСОБА_1   безстроково встановлено  стійку втрату професійної працездатності у розмірі 40% та визнано людиною з інвалідністю третьої групи, що   безумовно тягне за собою  зміни, як у професійному, так і  у буденному житті позивача, колегія суддіввважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її з 70 760,00 грн. до 120 000,00 грн., без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, є розумним, виваженим і справедливим у його ситуації. 
Доводи апеляційної скарги відповідача АТ «Кривбасзалізрудком» про те, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі – Закон № 466), яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року), колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.
Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з АТ «Кривбасзалізрудком»  на користь держави   та збільшує цей розмірі з 908,00 грн. до 1 200,00 грн., тобто до одного відсотка від стягнутого розміру моральної шкоди.
Крім того, з відповідача АТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 1 800,00 грн. за подання позивачем апеляційної скарги (1 200,00 грн. х 150%).
В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ярошевський Олексій Тарасович, - задовольнити.
Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого  районного суду міста Кривого Рогу  Дніпропетровської області від 20 квітня 2021  року  в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», на теперішній час Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», на користь  ОСОБА_1 , змінити, збільшивши це й розмір з 70 760,00 гривень до 120 000 (ста двадцяти тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.
Рішення Жовтневого  районного суду міста Кривого Рогу  Дніпропетровської області від 20 квітня 2021  року в частині розміру судових витрат, стягнутих з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», на теперішній час Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», на користь держави, змінити, збільшивши цей розмірі з 908,00 гривень до 1 200 (однієї тисячі двухсот) гривень 00 (нуль) копійок.
                 В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» за подання апеляційної скарги позивачем на користь держави судовий збір у розмірі 1 800 (одна тисяча вісімсот) гривень 00 (нуль) копійок. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

       Повне судове рішення складено 14 липня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: