ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2021 року	Львів	Справа № 300/2877/20 пров. № А/857/8627/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Богородчанської селищної ради Богородчанського району Івано-Франківської області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року (головуючого судді Гундяка В.Д., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Івано-Франківську) у справі №300/2877/20 за позовом ОСОБА_1 до Богородчанської селищної ради Богородчанського району Івано-Франківської області про скасування рішення та зобов`язання до вчинення дій,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 22.10.2020 звернувся в суд з позовом до Богородчанської селищної ради Богородчанського району Івано-Франківської області в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача за №1239-34 від 06.10.2020 року «Про затвердження ОСОБА_1 Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності цільове призначення якої змінюється із земель сільськогосподарського призначення (для ведення особистого селянського господарства) в землі житлової та громадської забудови та господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), зобов`язати відповідача прийняти рішення про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1037 га (кадастровий номер 2620455100:01:001:1417), яка розташована по АДРЕСА_1 з метою зміни цільового призначення на землі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року позов задоволено повністю. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням Богородчанська селищна рада Богородчанського району Івано-Франківської області подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Вказує, що позивач має бажання на даній земельній ділянці будувати церкву московського патріархату, що іде всупереч волі жителів смт. Богородчани.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №300/2877/20 та ухвалою суду від 21.05.2021 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.
Згідно із частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.02.2019 серії ННМ834500, є власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1037 га, кадастровий номер 2620455100:01:001:1417, яка розташована по АДРЕСА_1 .
Згідно з висновком відділу містобудування та архітектури Богородчаснської районної державної адміністрації за №105/01-19 від 09.09.2019 в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, уповноважений орган містобудування та архітектури погодив проект відведення земельної ділянки ОСОБА_1 у межах ч.2 ст. 186-1 Земельного кодексу України.
У відповідності до висновку про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 01.10.2019 за №12752/88-19 даний проект землеустрою відповідає земельному законодавству та прийнятим нормативно-правовим актам. Підсумкова оцінка проекту – погоджується.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.05.2020 року у справі №300/532/20 було зобов`язано Богородчанську селищну раду розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.12.2019, зареєстровану відповідачем за №Ш-644, та за наслідками її розгляду прийняти рішення відповідно до статті 59 Закону України Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статті 20 Земельного кодексу України.
Богородчанська селищна рада розглянувши рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.05.2020 року у справі №300/532/20, рішення Восьмого апеляційного суду від 21.08.2020 року за №300/532/20, заяву ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 , з метою зміни цільового призначення земельної ділянки, керуючись ст.ст. 12, 20, 89, 126, 186-1 Земельного кодексу України, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.25 Закону України «Про землеустрій», ст. 21 Закону України «Про державний земельний кадастр», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», прийняла рішення від 06.10.2020 року за №1239 про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення вищезазначеної земельної ділянки.
Позивач, вважаючи вищевказане рішення відповідача протиправним звернувся до суду за захистом своїх прав.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 20 Земельного кодексу України (далі – ЗК України), віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.
Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 вищевказаного Закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Приписами частин 1, 2, 3, 10 статті 59 Закону передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.
Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням. Результати поіменного голосування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". На офіційному веб-сайті ради розміщуються в день голосування і зберігаються протягом необмеженого строку всі результати поіменних голосувань. Результати поіменного голосування є невід`ємною частиною протоколу сесії ради.
Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
У відповідності до частини 3 статті 20 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом та погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
У відповідності до положень частини 2 статті 186-1 ЗК України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта (крім проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи), подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.
Частинами 4 та 5 статті 186-1 ЗК України, передбачено, що Розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту. Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.
Відповідно до частини 6 статті 186-1 ЗК України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.
Згідно з частиною 8 статті 186-1 ЗК України у висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений).
Органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, може бути відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у разі, якщо не усунено недоліки, на яких було наголошено у попередньому висновку. Не можна відмовити у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з інших причин чи вказати інші недоліки.
Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1037 га (кадастровий номер 2620455100:01:001:1417), яка розташована по АДРЕСА_1 . Дана обставина згідно частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України доказуванню не підлягає, як така, що визнається учасниками справи і у суду немає сумніву щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.05.2020 у справі №300/532/20 було зобов`язано Богородчанську селищну раду розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.12.2019, зареєстровану відповідачем за №Ш-644 та за наслідками її розгляду прийняти рішення відповідно до статті 59 Закону України Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статті 20 Земельного кодексу України.
Згідно із частиною 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Однак, з рішення від 06.10.2020 року за №1239 Богородчанської селищної ради вбачається, що суб`єктом земельних правовідносин за наслідками розгляду Проекту землеустрою хоча і прийнято відповідний акт у формі спірного рішення, проте відмова в затверджені проекту землеустрою не мотивувалася та не обґрунтовувалася.
Вищезазначене рішення містить тільки посилання на норми законодавства, якими керувався відповідач відмовляючи у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, однак без визначених конкретно положень відповідної норми права, що не дає змоги встановити дійсну фактичну і правову підставу, яка(які) слугувала(и) для відмови позивачу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1037 га (кадастровий номер 2620455100:01:001:1417), що розташована по АДРЕСА_1 , цільове призначення якої змінюється із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).
Одночасно суд приймає до уваги те, що відповідно до висновку відділу містобудування та архітектури Богородчаснської районної державної адміністрації за №105/01-19 від 09.09.2019 в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, уповноважений орган містобудування та архітектури погодив проект відведення земельної ділянки ОСОБА_1 виключно у межах ч.2 ст. 186-1 Земельного кодексу України. Також, згідно з висновком експерта державної експертизи про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 01.10.2019 за №12752/88-19 даний проект землеустрою відповідає земельному законодавству та прийнятим нормативно-правовим актам. Підсумкова оцінка проекту – погоджується.
Жодних інших правових підстав, ніж ті, які передбачені частини 6 статті 186-1 ЗК України, для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 ЗК України, норми Земельного кодексу України не містять. 
У зв`язку із зазначеним суд вважає, що відповідач порушив наведені норми чинного законодавства щодо розгляду та вирішення заяви позивача шляхом прийняття оскаржуваного рішення про відмову у затвердженні вищезазначеного проекту землеустрою.
Суд зазначає, що згідно з пунктом 4 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до частини 4 статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
З системного аналізу вищезазначених норм слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача.
При цьому суд, приймаючи дане рішення, жодним чином не втручається в дискреційні повноваження Богородчанської селищної ради Богородчанського району Івано-Франківської області.
Так, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
У даній справі, повноваження щодо затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою, регламентовано статтею 186-1 ЗК України.
Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - затвердити проект землеустрою або відмовити в його затвердженні, однак виключно у тому випадку, коли для цього є законні підстави. За законом в спірних правовідносинах у відповідача немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Посилання відповідача на те, що позивач має бажання на даній земельній ділянці будувати церкву московського патріархату, що іде всупереч волі жителів смт. Богородчани є необгрунтованим, оскільки вказане не визначалося відповідачем в якості підстави для відмови та не зазначалося під час виготовлення всіх наявних документів в матеріалах справи.
Суб`єкт владних повноважень не може обґрунтовувати правомірність рішення, що оскаржується, іншими обставинами, ніж ті, що зазначені безпосередньо в документі, що оскаржується. За іншого підходу суб`єкт владних повноважень міг би самостійно та довільно змінювати (доповнювати) обґрунтування своїх дій (рішень) після їх вчинення (ухвалення), що не сумісне з принципами правової визначеності та належного урядування.
У зв`язку з цим адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності ("виправдання") свого рішення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №826/17201/17.
Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що вимоги підлягають задоволенню відтак, з метою захисту порушених прав позивача, Богородчанську селищну раду правомірно зобов`язано ухвалити рішення про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1037 га (кадастровий номер 2620455100:01:001:1417), яка розташована по АДРЕСА_1 , з метою зміни цільового призначення на землі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), а судом першої інстанції судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права та прийнято рішення на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи і підстав для його скасування не вбачається, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків.
Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановою Верховного Суду від 22 квітня 2021 року по справі №369/10418/17, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».
Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Богородчанської селищної ради Богородчанського району Івано-Франківської області – залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року у справі №300/2877/20 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                Р.Й. Коваль

                                                                                            В.В. Гуляк