УХВАЛА

28 вересня 2021 року 
Київ
справа №360/3464/20
адміністративне провадження № К/9901/35927/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді-доповідача: Мартинюк Н.М.,
суддів: Єресько Л.О., Мельник-Томенко Ж.М.,
розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №360/3464/20
за позовом адвоката Керімова Рафаеля Рагимовича в інтересах Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот»
до приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Літвиненка Олексія Вікторовича
про визнання протиправною і скасування постанови про стягнення з боржника основної винагороди
за касаційною скаргою адвоката Керімова Рафаеля Рагимовича в інтересах Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» 
на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року (головуюча суддя: Пляшкова К.О.)
і постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 3 грудня 2020 року (головуючий суддя: Блохін А.А., судді: Гаврищук Т.Г., Геращенко І.В.).
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2020 року адвокат Керімов Рафаель Рагимович в інтересах Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» (далі також - «ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот») пред`явив позов до приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Літвиненка Олексія Вікторовича, у якому просив суд: 
- визнати протиправною і скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця від 8 вересня 2020 року ВП №62978629.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 8 вересня 2020 року приватний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №62978629 з примусового виконання наказу Господарського суду Донецької області від 13 серпня 2020 року №905/2338/19 про стягнення з ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Восток-Автоматика» заборгованості у розмірі: 301738,56 грн і судового збору у розмірі: 4526,13 грн. Також 8 вересня 2020 року приватний виконавець виніс постанову про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі: 30626,47 грн.
Позивач наполягає на тому, що за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі. Тому стверджує, що для стягнення основної винагороди необхідна наявність двох умов, а саме: здійснення приватним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення, і фактичне стягнення заборгованості.
Водночас позивач зауважує, що сума заборгованості в примусовому порядку з боржника на користь стягувача не стягнута, будь-які дії відповідача в межах виконавчого провадження не є належними заходами примусового виконання рішення у розумінні норм законодавства, оскільки не спричинили фактичного виконання рішення суду та стягнення заборгованості з боржника.
З огляду на це стверджує, що у приватного виконавця були відсутні підстави для стягнення основної винагороди, а відтак оскаржувана постанова є протиправною і її належить скасувати.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року, яке залишене без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 3 грудня 2020 року, відмовлено у задоволенні позову.
Суди виходили з того, що законодавець зобов`язує приватного виконавця прийняти постанову про стягнення основної винагороди, у якій навести розрахунок та порядок стягнення основної винагороди саме при відкритті виконавчого провадження. Одночасно з цим, основна винагорода, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. Проте тільки на стадії розподілу стягнутих з боржника сум приватний виконавець отримує основну винагороду в сумі, що є пропорційною до фактично стягнутої.
З огляду на це суди дійшли висновку, що винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця, пов`язується з початком примусового виконання, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватний виконавець зобов`язаний винести й постанову про стягнення основної винагороди.
Водночас суди відхилили доводи позивача стосовно того, що обов`язковими умовами для винесення постанови про стягнення основної винагороди є фактичне виконання судового рішення та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень. У цьому контексті суди зауважили, що винесення приватним виконавцем постанови про стягнення з боржника основної винагороди одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця і пов`язано з сумою, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, а не з виконавчими діями, вчиненими після відкриття виконавчого провадження.
Зважаючи на це суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправною й скасування оскаржуваної постанови приватного виконавця.
У грудні 2020 року адвокат Керімов Р.Р. в інтересах ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвали нове судове рішення про задоволення позову.
Скаржник покликається на помилкове застосування судами норм статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» та пункту 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Уряду №643 від 8 вересня 2016 року.
Водночас скаржник стверджує, що суди не врахували висновок Верховного Суду, який викладений у постанові від 3 березня 2020 року у справі №260/801/19, згідно з яким питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від розміру фактично стягнутої ним суми, а не від суми, зазначеної у виконавчому документі.
Також стверджує, що суди не врахували висновок Верховного Суду, який викладений у постанові від 19 вересня 2018 року у справі №804/8289/16, відповідно до якого для стягнення основної винагороди необхідна наявність двох умов, а саме: здійснення приватним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення, і фактичне стягнення заборгованості.
Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2021 року було відкрито касаційне провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Приватний виконавець подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні цієї скарги.
В обґрунтування своєї правової позиції покликається на те, що через вимоги статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» приватний виконавець має обов`язок винести постанову про стягнення основної винагороди одночасно з відкриттям виконавчого провадження. Однак саме лише відкриття виконавчого провадження не може призвести до фактичного отримання цієї винагороди, оскільки за статтею 45 Закону України «Про виконавче провадження» основною умовою отримання винагороди приватним виконавцем є фактичне надходження грошових коштів на  його розрахунковий рахунок, які після цього належить розподілити, тому розмір винагороди буде залежати від фактично стягнутої суми. Відтак приватний виконавець не отримує винагороди лише за відкриття виконавчого провадження.
В аспекті надання оцінки доводам касаційної скарги щодо неоднакового правозастосування, колегія суддів дійшла таких висновків.
Касаційне провадження у справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Умовою для перегляду Верховним Судом судових рішень в адміністративних справах з указаної нормативної підстави є їхня невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).
Водночас подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
Разом з цим, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.
Отже, подібність правовідносин необхідно встановлювати одночасно за трьома критеріями: суб`єктним, об`єктним і, так би мовити, змістовним. Основним критерій, без якого неможливо встановити подібність правовідносин, є змістовний (права й обов`язки суб`єктів).
Касаційна скарга побудована на доводах про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» та пункту 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Уряду №643 від 8 вересня 2016 року.
У цьому взаємозв`язку скаржник покликається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду від 3 березня 2020 року у справі №260/801/19, від 19 вересня 2018 року у справі №804/8289/16.
Згідно з твердженнями скаржника, суди першої й апеляційної інстанцій залишили без уваги висновки Верховного Суду, відповідно до яких для стягнення основної винагороди необхідна наявність двох умов, а саме: здійснення приватним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення, і фактичне стягнення заборгованості. 
Як зазначає скаржник, у його випадку цих умов не було, а відтак приватний виконавець не мав підстав для стягнення основної винагороди.
Проаналізувавши правові позиції Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру та юридичної природи правовідносин, з яких виник спір у наведених скаржником справах №260/801/19, №804/8289/16, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій по суті, колегія суддів зазначає таке.
Висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, що викладені у постановах Верховного Суду, які здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 3 березня 2020 року у справі №260/801/19, питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми, що зазначена у виконавчому документі.
Однак колегія суддів зауважує, що у справі №260/801/19 предметом оскарження були постанови приватного виконавця про стягнення з боржника у виконавчому провадженні основної винагороди, винесені одночасно з постановою про повернення виконавчого документа. 
Тобто у справі №260/801/19 саме з обставиною відсутності фактичного стягнення заборгованості у примусовому порядку у межах виконавчого провадження, у якому виконавчий документ було повернуто стягувачу, Верховний Суд пов`язував протиправність постанов про стягнення основної винагороди.
Натомість спірним питанням у справі, яка розглядається, є правомірність винесення приватним виконавцем постанови про стягнення з боржника основної винагороди одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.
З огляду на це колегія суддів Верховного Суду констатує, що обставини справи й, відповідно, спірні правовідносини у справі №260/801/19 та цій справі не є подібними. 
Отже, правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 3 березня 2020 року у справі №260/801/19 щодо застосування положень частин четвертої та п`ятої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів», пункту 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Уряду №643 від 8 вересня 2016 року, - не може бути застосована до спірних правовідносин у справі, яка розглядається.
Своєю чергою, у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №804/8289/16 суд касаційної інстанції досліджував питання стягнення виконавчого збору відповідно до частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинної до 28 серпня 2018 року), яка передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. 
До цього ж, у справі №804/8289/16 досліджуване питання стосувалося стадії, коли вже було закінчено виконавче провадження, а стягнення виконавчого збору виведено в окреме виконавче провадження.
Однак необхідно зауважити, що у цій справі доводи скаржника стосуються іншої стадії виконавчого породження, адже оскаржується постанова про стягнення основної винагороди приватного виконавця, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.
Зрештою спірним у цій справі є стягнення основної винагороди приватного виконавця, а не виконавчого збору, тому спірні правовідносини у цій справі регулюються нормами матеріального права, які відмінні від тих, що були застосовані у справі №804/8289/16.
З огляду на вказане колегія суддів дійшла висновку, що правовідносини у цій справі та у справі №804/8289/16 не є подібними та мають різне правове регулювання. Тому доводи скаржника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права належить відхилити.
Узагальнюючи викладене, колегія суддів констатує, що висновки Верховного Суду у справах №260/801/19, №804/8289/16 ґрунтувалися на фактичних обставинах і відповідних їм правовідносинах, які сутнісно відрізняються від тих, які маємо у цій справі, а також на іншому (відмінному) правовому регулюванні.
Відтак висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду у справах, на які покликається скаржник, стосуються правовідносин, що не є подібними до тих, з яких виник спір у цій справі, тому не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судами норм права при ухваленні судових рішень щодо якого подано касаційну скаргу у цій справі, у значенні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зважаючи на викладене та з огляду на приписи пункту 5 частини першої статті 339 КАС України касаційне провадження у цій справі належить закрити.
Керуючись статтями 339, 345, 355, 359 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження №К/9901/35927/20 у справі №360/3464/20 за касаційною скаргою адвоката Керімова Рафаеля Рагимовича в інтересах Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року і постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 3 грудня 2020 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

……………………………

……………………………

…………………………….
Н.М.          Мартинюк
Л.О.          Єресько
Ж.М.          Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду