ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 серпня 2021 року           справа №200/1827/21-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Шахівської сільської ради Добропільського району Донецької області  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року (повне судове рішення складено 23 квітня 2021 року у м. Слов`янську) у справі № 200/1827/21-а (суддя в І інстанції Христофоров А.Б.) за позовом ОСОБА_1 до Шахівської сільської ради Добропільського району Донецької області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, 

                                                    УСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року представник позивача Сологуб Сергій Анатолійович, який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Шахівської сільської ради Добропільського району Донецької області, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Шахівської сільської ради Добропільського району Донецької області від 29.01.21 № VIII-5/69 про відмову  ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства;
- зобов`язати Шахівську сільську раду Добропільського району Донецької області надати дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га зі складу земельної ділянки з кадастровим номером 1422086600:01:000:2828, із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, що перебувають у запасі на території Шахівської сільської ради Добропільського району Донецької області для ведення особистого селянського господарства, згідно клопотання від 18 січня 2021року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 січня 2021 року позивач звернувся до Шахівської сільської ради Добропільського району Донецької області з клопотанням, в якому просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 2,0 га на території Шахівської сільської ради Добропільського району Донецької області для ведення особистого селянського господарства. Також представник позивача зазначив, що до зазначеного клопотання ним було додано копії паспорта та ідентифікаційного коду заявника, викопіювання бажаного місця розташування земельної ділянки, а також письмове обґрунтування щодо перспективи використання затребуваної земельної ділянки. Вказане клопотання позивача було розглянуто на сесії Шахівської сільської ради. Рішенням сесії сільської ради від 29 січня 2021 року № VIII-5/69 позивачу було відмовлено у задоволенні зазначеного клопотання. Окрім того, представник позивача зазначив, що у вказаному рішенні відповідачем не зазначено підстав та обґрунтування відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, тому представник позивача вважав, що таке рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою є протиправним та порушує права позивача.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Шахівської сільської ради Добропільського району Донецької області від 29 січня 2021 року № VIII-5/69 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.
Зобов`язано Шахівську сільську раду Добропільського району Донецької області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га зі складу земельної ділянки з кадастровим номером 1422086600:01:000:2828 із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, що перебувають у запасі на території Шахівської сільської ради Добропільського району Донецької області для ведення особистого селянського господарства, згідно його клопотання від 18 січня 2021 року.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що до складу земельної ділянки з кадастровим номером 1422086600:01:000:2828, із земель сільськогосподарського призначення, входять земельні ділянки, які за рішенням Новоторецької сільської ради народних депутатів Добропільського району Донецької області від 22 березня 2000 року, надані у постійне користування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . 
Рішення суду першої інстанції порушує права зазначених громадян на право постійного користування земельними ділянками. 
Зобов`язавши відповідача надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно земельної ділянки у власність, суд першої інстанції втрутився в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень. 
У відзиві на апеляційну скаргу представником позивача висловлено згоду з рішення місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення.
Апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
Позивач 18 січня 2021 року звернувся до Шахівської сільської ради Добропільського району Донецької області з клопотанням, в якому просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 2,0 га на території Шахівської сільської ради Добропільського району Донецької області для ведення особистого селянського господарства із складу земельної ділянки з кадастровим номером 1422086600:01:000:2828. Зазначивши, що ним не використано право на безоплатну приватизацію земельної ділянки по зазначеному виду. До клопотання позивачем додано: копія паспорту громадянина України та ідентифікаційного коду; викопіювання бажаного місця розташування земельної ділянки (а.с.9-13)
29 січня 2021 року, за результатами розгляду вищевказаного клопотання, відповідачем, керуючись п. 7 ст.118 Земельного кодексу України (далі – ЗК України), ст.26 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР), прийнято рішення № VIII-5/69 про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою (а.с.8).
Згідно протоколу п`ятої чергової сесії Шахівської сільської ради VIII скликання, у п. 69 відображено розгляд питання про надання дозволу гр. ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки шляхом поділу із складу земельної ділянки. При розгляді вказаного питання слухали доповідь начальника відділу з питань землеустрою, якій довів до відома присутніх, що дане питання розглядалося на засіданні постійної комісії та рекомендоване на затвердження сесії сільської ради. Запропоновано відмовити у розгляді даного питання (а.с.55з.б.)
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів того, що до складу земельної ділянки, на яку претендує позивач входять земельні ділянки, на які видані державні акти на постійне користування або наявні рішення про передання у їх власність. 
З такими висновками не погоджується суд апеляційної інстанції та, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд виходить з такого.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 3 ЗК України, земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною другою статті 4 ЗК України, завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
Відповідно до частин першої-третьої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Частинами шість – сім статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Зі змісту ч.6 ст.118 ЗК України слідує, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні, до якого додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.
Отже, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.
При цьому ч. 7 ст. 118 ЗК України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме:
- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;
- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;
- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
У разі надання органом місцевого самоврядування відмови особі у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою обов`язковим є зазначення конкретної підстави для такої відмови, що визначені у ч.7 ст.118 ЗК України.
Аналіз вказаних норм свідчить, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого "земельного" питання.
Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.
Законом № 280/97-ВР визначено, що міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах, функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (ч.1 ст.10). 
Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. 
Згідно п. 34 ст. 26 Закону № 280/97-ВР, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання з регулювання земельних відносин.
З рішення Шахівської сільської ради Добропільського району Донецької області  від 29.01.21 № VIII-5/69 вбачається, що розглянувши клопотання   ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства сільська рада вирішила, зокрема, - відмовити в задоволенні клопотання про  надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с.8).
При цьому, всупереч вищенаведеним положенням ЗК України, відповідач у своєму рішенні жодним чином не обґрунтував, яким вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів не відповідає подане позивачем клопотання чи доданий до нього пакет документів, не навів жодних мотивів відмови у наданні позивачеві дозволу на розроблення відповідного проекту землеустрою, та без посилання на будь-які норми, визначені ЗК України для розгляду таких звернень, зазначив про те, що міська рада вирішила - відмовити у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Окремо слід зазначити, що саме невмотивованість рішення відповідача про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою слугувала підставою для звернення позивача до суду, про що прямо зазначено в позовній заяві.
З приводу таких встановлених обставин, у контексті захисту прав особи через призму «правомірних або законних очікувань» варто зазначити, що право власності може тлумачитися у контексті «виправданих очікувань» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. 
Судовому захисту належить не лише порушене право, а й порушений законний інтерес, що не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності, іншим загальноправовим засадам.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», необхідно розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, що не суперечать Конституції (254к/96-ВР) і законам України. Поняття «охоронюваний законом інтерес», означає правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Позивач у контексті цінності верховенства права мав сподівання на задоволення правомірних очікувань в отриманні мотивованої відповіді на заяву щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, та/або дотримання процедури розгляду звернення з метою досягнення власного інтересу/задоволення потреб.
Конституцією України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (ст.40); органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (ст.144).
Місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема: народовладдя; законності; гласності; колегіальності; поєднання місцевих і державних інтересів; підзвітності та відповідальності перед територіальними громадами їх органів та посадових осіб (ст.4 Закону № 280/97-ВР).
Ризик свавільності є особливо очевидним в умовах, коли повноваження публічних службовців здійснюються без обґрунтування та зазначення мотивів прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване у справі рішення Шахівської сільської ради Добропільського району Донецької області від 29 січня 2021 року № VIII-5/69 прийняте за наслідками розгляду клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, жодних мотивів/причин відмови у наданні позивачеві відповідного дозволу - не містить.
З урахуванням того, що відповідач не довів правомірність прийняття оскаржуваного рішення з огляду на його неумотивованість, отже діяв не у спосіб, що визначений ЗК України, тому рішення відповідача від 29.01.21 № VIII-5/69 про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.
При цьому доводи відповідача стосовно того, що до складу земельної ділянки з кадастровим номером 1422086600:01:000:2828 входять земельні ділянки, які за рішенням Новоторецької сільської ради народних депутатів Добропільського району Донецької області від 22 березня 2000 року, надані у постійне користування іншим особам, не спростовують висновку суду про невмотивованість та протиправність оскаржуваного рішення відповідача.  
Стосовно позовної вимоги про надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно земельної ділянки у власність, суд зазначає наступне.
Завдання адміністративного судочинства полягає в гарантуванні ефективного захисту порушених прав осіб, що звертаються до суду за захистом цих прав, з урахуванням принципу розподілу влади, за суттю якого на адміністративний суд покладено обов`язок контролю легальності дій та рішень суб`єктів владних повноважень, які мають діяти у визначених законом межах та на власний розсуд при виборі одного законного рішення із кількох можливих варіантів.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Суд звертає увагу, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач, зазначивши у своєму рішенні про те, що був здійснений розгляд клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, обмежився формальною відмовою у задоволенні такого клопотання, без зазначення жодних причин/мотивів такої відмови та їх обґрунтувань.
З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що в цьому випадку належним способом захисту права позивача у спірних відносинах є зобов`язання Шахівської сільської ради Добропільського району Донецької області на черговому пленарному засіданні сесії повторно розглянути клопотання позивача від 18.01.2021 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 2,0 га на території Шахівської сільської ради Добропільського району Донецької області для ведення особистого селянського господарства із складу земельної ділянки з кадастровим номером 1422086600:01:000:2828, з урахуванням висновків суду.
Враховуючи вищевикладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що обумовлює часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про часткове задоволення позову в рамках заявлених позовних вимог.
Відповідно до статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                 ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Шахівської сільської ради Добропільського району Донецької області – задовольнити частково. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року  у справі № 200/1827/21-а – скасувати. 
Позов ОСОБА_1 до  Шахівської сільської ради Добропільського району Донецької області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Шахівської сільської ради Добропільського району Донецької області від 29 січня 2021 року № VIII-5/69 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.
Зобов`язати Шахівську сільську раду Добропільського району Донецької області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 18 січня 2021 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 2,0 га на території Шахівської сільської ради Добропільського району Донецької області для ведення особистого селянського господарства із складу земельної ділянки з кадастровим номером 1422086600:01:000:2828, з урахуванням висновків суду, викладених в цій постанові. 
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Повне судове рішення – 10 серпня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                      І. В. Сіваченко

Судді                                                                                 А. А. Блохін 

                                                                                          Т. Г. Гаврищук