Постанова
іменем України
15 червня 2021 року  
м. Київ
справа № 727/8838/15-к
провадження № 51-1971км19
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого	ОСОБА_1 ,	
суддів	ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,	
за участю: секретаря судового засідання	  ОСОБА_4 ,	
засуджених	ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,	
захисника	ОСОБА_7 ,	
прокурора	ОСОБА_8 ,	
в режимі відеоконференції:	 	
захисника	ОСОБА_9 ,	
потерпілої	ОСОБА_10 ,	
представників потерпілих 	ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,	
розглянув у судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_13 та захисника ОСОБА_7 в інтересах  засудженого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 12 жовтня 2018 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 17 січня 2019 року щодо 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  уродженця та мешканця м. Чернівців,
засудженого за вчинення злочинів, передбачених пунктами 6, 12, 13 частини  2 статті 115, частиною 4 статті 187, частиною 1 статті 263 Кримінального кодексу України (далі – КК);
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  уродженця та мешканця м. Чернівців, 
засудженого за вчинення злочинів, передбачених пунктами 6, 12, 13 частини  2 статті 115, частиною 4 статті 187 КК.
Оскаржені судові рішення

1. Шевченківський районний суд м. Чернівців вироком від 12 жовтня 2018 року засудив до покарання:
ОСОБА_5  – за пунктами 6, 12, 13 частини 2 статті 115 КК – у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, крім житла, 
за частиною 4 статті 187 КК – у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна, крім житла, 
за частиною 1 статті 263 КК – у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
На підставі частини 1 статті 70 КК призначено йому остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, крім житла.
ОСОБА_6  – за пунктами 6, 12, 13 частини 2 статті 115 КК — у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, крім житла, 
за частиною 4 статті 187 КК – у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна, крім житла.
На підставі частини 1 статті 70 КК призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, крім житла.
2.  Суд визнав доведеним, що 6 серпня 2015 року, в невстановлений слідством час та місці, ОСОБА_5 заволодів пістолетом, виготовленим саморобним способом, та не менш ніж 2 патронами калібру 5,6 мм і умисно носив їх при собі без передбаченого законом дозволу. 
3.  Цього ж дня приблизно об 11:00 на території лісосмуги 23-го кварталу Ревнянського лісництва Чернівецького держлісгоспу засуджені, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою з метою заволодіння чужим майном дерев`яними палицями завдали потерпілому ОСОБА_14 численних ударів по різних частинах тіла, внаслідок чого той помер на місці події, і заволоділи його мобільним телефоном вартістю 300 грн, намагалися спалити труп, згодом прикрили тіло камінням і гіллям та залишили місце злочину.
4.  У ніч з 6 на 7 серпня 2015 року приблизно о 23:55 у квартирі на АДРЕСА_1 засуджені за попередньою змовою з метою заволодіння чужим майном вчинили напад на ОСОБА_15 , під час якого завдали потерпілій не менш ніж 8 ударів в обличчя та різні частини тіла і не менш ніж 56 ударів кухонним ножем у голову, шию, тулуб та кінцівки. Від спричинених тілесних ушкоджень потерпіла померла на місці події, після чого засуджені заволоділи її телефоном вартістю 308,23 грн. 
5.  Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 17 січня 2019 року залишив вирок без змін.
Доводи касаційних скарг

6.  В аналогічних за змістом касаційних скаргах сторона захисту, посилаючись на пункти 1 та 2 частини 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), просить скасувати зазначені судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
7.  Сторона захисту вважає, що винуватості засуджених не доведено поза розумним сумнівом,оскільки суд першої інстанції поклав в основу вироку недопустимі докази, зокрема:
–  показання засуджених, що зафіксовані в протоколах слідчих експериментів за епізодом убивства  ОСОБА_14 ;
–  показання свідків, не допитаних у судовому засіданні;
–  показання свідків із чужих слів;
–  протокол огляду місця події від 7 серпня 2015 року, оскільки огляд відбувався без добровільної згоди володільця та без ухвали слідчого судді;
–  висновки експертів, що ґрунтуються на недопустимих доказах;
–  протоколи отримання в підозрюваних біологічних зразків та похідні від них висновки експертиз, оскільки ці процесуальні дії були здійснені без участі захисників;
–  протоколи огляду речей, оскільки слідчі дії проведені без участі понятих;
–  ряд інших процесуальних документів, складених без дотримання вимог процесуального закону.
8.  Також вони вважають, що суд не перевірив усіх висунутих стороною захисту версій щодо причетності до вчинення злочинів інших осіб, а апеляційний суд на порушення вимог статті 419 КПК не надав належної оцінки зазначеним вище порушенням.
Позиції  учасників судового провадження

9.  Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило. 
10.  У судовому засіданні прокурор заперечила проти задоволення касаційних вимог сторони захисту.
11.  Засуджені та їхні захисники підтримали касаційні скарги та просили їх задовольнити. 
12.  Потерпіла ОСОБА_10 та представники потерпілих вважали, що в задоволенні касаційних скарг необхідно відмовити.
Оцінка Суду

13.  Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах та доповненнях до них, Суд дійшов висновку, що в задоволенні касаційних скарг належить відмовити.
14.  Відповідно до статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
15.  Суд касаційної інстанції є судом права, тому оцінка доказів у справі є завданням судів попередніх інстанцій. Однак за наявності відповідних доводів сторони у справі Суд здійснює перевірку того, чи додержалися суди процесуальної вимоги про доведення винуватості поза розумним сумнівом.
Щодо протоколів слідчих експериментів

16.  Сторона захисту вважає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на протоколах слідчих експериментів, які є недопустимими доказами.
17.  Відповідно до статті 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо його отримано в порядку, встановленому КПК. Порядок, на який є посилання у цій нормі, визначається правилами допустимості доказів, передбаченими главою 4 § 1 КПК.
18.  Суд уже вирішував питання допустимості результатів слідчих експериментів і визнав можливим їх використання за певних умов. Зокрема, якщо:
–  до особи не застосовувався протиправний тиск;
–  слідчу дію проведено за волею та вільним волевиявленням особи;
–  особа усвідомлювала право мовчати і не свідчити проти себе;
–  права особи на захист і правову допомогу були забезпечені;
–  слідчу дію проведено за участю понятих;
–  під час слідчої дії здійснювався безперервний відеозапис;
–  особі було детально і ґрунтовно роз`яснено процесуальні наслідки участі в цій слідчій дії[1].
19.  У цій справі захисник ОСОБА_7 стверджує, що протокол слідчого експерименту з  ОСОБА_5 не було оцінено з урахуванням його заяви про застосування до нього фізичної сили працівниками поліції, відомості про що було внесено до ЄРДР. 
20.  Суд зазначає, що коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана жорстокому поводженню з боку суб`єктів владних повноважень на порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це положення вимагає проведення ефективного офіційного розслідування[2].
21.  У матеріалах справи міститься заява ОСОБА_5 (т. 4, а.с. 146-148), в якій він стверджує, що при затриманні працівники міліції його жорстоко побили, а у відділку до нього застосовували фізичну силу для того, щоб він зізнався в убивствах та крадіжках. 
22.  Однак вказана заява не містить належного опису обставин, за яких відбувалося стверджуване ним порушення. Також у заяві відсутня достатня інформація, яку можна було би перевірити, і посилання на можливі докази катувань. Незважаючи на це, Шевченківський районний суд м. Чернівців ухвалою від 29 січня 2018 року зобов`язав прокуратуру Чернігівської області здійснити перевірку обставин, викладених у заяві. 
23.  Під час касаційного розгляду прокурор надав Суду постанову Державного бюро розслідувань від 1 лютого 2021 року про закриття кримінального провадження за заявою ОСОБА_5 на дії працівників правоохоронних органів, у якій міститься опис проведеного розслідування та зроблено висновок про відсутність у діях працівників правоохоронних органів злочинів, передбачених частиною 2 статті 365 та частиною 1 статті 367 КК.
24.  Суд вважає, що у цій справі не міститься інформації, яка б давала підстави вважати заяву ОСОБА_5 небезпідставною. Також стороною захисту не зазначені інші обставини, які давали б підстави для визнання цих доказів недопустимими відповідно до критеріїв, зазначених вище.
25.  Крім того, захист скаржиться на те, що до матеріалів кримінального провадження долучено не оригінальні записи вказаних слідчих дій, а їх копії на дисках, що, на думку сторони захисту, зумовлює їх недопустимість.  
26.  Суд зазначає, що сторона захисту не оспорює достовірності відображення слідчих дій на вказаних записах, тому сам факт долучення до матеріалів провадження копій цих записів, зафіксованих на оптичних дисках, не суперечить вимогам кримінального процесуального закону. 
27.  Відповідно до статті 7 Закону України від 22 травня 2003 року № 851-IV «Про електронні документи та електронний документообіг» у разі зберігання інформації на кількох електронних носіях кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.
28.  Матеріальний носій – лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки тоді, коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Усі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.
29.  Долучені до матеріалів провадження DVD-R диски з відеозаписами слідчих експериментів були виготовлені у зв`язку з необхідністю надання інформації, яка має значення у кримінальному провадженні та є самостійним джерелом доказу, похідним від інформації, що зберігається на комп`ютері в електронному вигляді у виді файлів. Таким чином, записаний на оптичний диск — носій інформації електронний файл у вигляді відеозапису є оригіналом (відображенням) електронного документа[3].
30.  З приводу інших зауважень сторони захисту до протоколів слідчих експериментів колегія суддів вважає, що захист у своїх скаргах не обґрунтував, яким чином зазначені ним недоліки при проведенні й оформленні протоколів цих слідчих дій позначилися на дотриманні процесуальних прав засуджених та достовірності результатів вказаних слідчих дій.  
31.  Отже, колегія суддів відхиляє усі доводи сторони захисту щодо недопустимості протоколів слідчих експериментів за участю засуджених. 
Щодо інших доказів

32.  Захисники стверджують, що докази, отримані без участі захисника після того, як засуджені були затримані, є недопустимими, зокрема докази, отримані внаслідок відібрання зразків крові, змивів, зрізів нігтів та відбитків пальців ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . 
33.  Суд погоджується з тим, що ці докази отримано до того, як засудженим було призначено захисників, однак вважає, що ця обставина не дає підстав для визнання цих доказів недопустимими.
34.  Суд зазначає, що відібрання вказаних зразків для експертизи без участі захисника саме собою не становить порушення права на захист. Як уже неодноразово вказував Суд, властивості біологічних зразків особи чи відбитків пальців не залежать від її волі, тому участь захисника у цій дії не може змінити змісту доказу, який отримується таким чином.[4]
35. Сторона захисту вважає недопустимим протокол огляду місця події, що був проведений у помешканні потерпілої ОСОБА_15 , оскільки цю слідчу дію було проведено без дозволу слідчого судді.
36.  Суд не погоджується з такою позицією захисту. Стаття 223 КПК захищає особу від необґрунтованого втручання з боку державних органів у сферу її приватного життя, на яку вона вправі розраховувати у своєму житлі або іншому володінні. Наявність чи відсутність згоди, а також її добровільність чи вимушеність мають бути встановлені виходячи з сукупності обставин, за яких відбувалося проникнення до житла чи іншого володіння особи.
37.  У зазначеній справі йдеться про проникнення до житла убитої особи, що відбулось внаслідок затримання засуджених на місці скоєння злочину. Крім того, на момент проникнення до житла не було відомо, загинула потерпіла чи потребує негайної допомоги. За таких обставин проникнення до її  володіння підпадає під визначення невідкладного випадку, пов`язаного із врятуванням життя людей. Ніхто із потерпілих не скаржився на незаконність проникнення до їх володіння, а у справі міститься заява про надання дозволу на огляд від потерпілої ОСОБА_16 , онуки загиблої. За таких обставин доводи захисту про недопустимість протоколу огляду за відсутності ухвали слідчого судді є безпідставними.        
38.  Що стосується доводів сторони захисту про посилання у вироку на показання свідка ОСОБА_17 , які він давав на досудовому розслідуванні, Суд погоджується з тим, що неможливість допитати свідка в судовому засіданні певним чином обмежує права захисту. Водночас Суд зазначає, що у цьому випадку не було можливості допитати свідка у зв`язку з його смертю. Крім того, Суд враховує, що свідок був допитаний під час досудового розслідування у присутності іншого засудженого, що хоча і не в повній мірі, але забезпечувало також інтереси захисту засудженого ОСОБА_5 . Крім того, за обставин цієї справи не можна сказати, що вирок ґрунтується виключною або вирішальною мірою на показаннях відсутнього свідка, що визнає і сторона захисту у своїй касаційній скарзі, коли зазначає, що цей свідок не повідомив жодної інформації, яка б прямо стосувалася обставин інкримінованого злочину. За таких обставин Суд відхиляє твердження про те, що посилання у судових рішеннях на ці показання істотним чином порушило право на справедливий судовий розгляд. 
39.  Також Суд відхиляє довід сторони захисту щодо того, що свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 давали показання із чужих слів. 
40.  Суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 97 КПК показаннями із чужих слів є висловлювання щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи. Таким чином, показанням із чужих слів буде твердження про існування певного факту, який особа не сприймала особисто, а дізналася про нього зі слів іншої особи. 
41.  Для визначення того, чи є показання, в яких передаються висловлювання іншої особи, показаннями із чужих слів у значенні статті 97 КПК, необхідно встановити, чи надаються або використовуються ці висловлювання іншої особи для доведення існування того факту, про який стверджується в цьому переданому висловлюванні. Показання, які містять висловлювання іншої особи, надані з іншою метою, наприклад, для доведення того, що інша особа висловилася саме так за певних обставин, не можуть вважатися показаннями із чужих слів відповідно до статті 97 КПК, оскільки у такому разі вони є повідомленням про факт висловлювання, який свідок безпосередньо спостерігав.
42.  У цій справі свідки надавали показання про події, які супроводжували затримання засуджених на місці вчинення злочину, включаючи висловлювання засуджених під час цих подій. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій не дають підстав стверджувати, що вони ґрунтували свої висновки про винуватість засуджених лише на підставі цього повідомлення. Ці висновки зроблені на підставі сукупності доказів, наданих суду, яка свідчила про те, що висловлювання засуджених, передані свідками, були правдивими.
43.  Решта доводів сторони захисту стосується оцінки достовірності доказів, наданих суду. Суд зазначає, що касаційна інстанція є судом права, тому оцінка доказів у справі є завданням насамперед судів попередніх інстанцій. 
44.  Що стосується достатності доказів для висновку про винуватість у вчиненні злочину, то Суд зазначає, що за наявності відповідних доводів сторони у справі Суд здійснює перевірку того, чи додержалися суди процесуальної вимоги про доведення винуватості поза розумним сумнівом.
45.  У цій справі Суд не може погодитися з доводами сторони захисту про те, що обвинувачення щодо них не доведено. Свій висновок про винуватість засуджених в убивстві ОСОБА_14 суд першої інстанції обґрунтував сукупністю доказів, у тому числі зважив на те, що тіло потерпілого було виявлено лише завдяки показанням підозрюваних, щодо допустимості яких Суд висловився (пункти 16—23 вище).
46.  Причетність засуджених до вбивства ОСОБА_15 також обґрунтовується сукупністю прямих доказів, детально зазначених у вироку, включаючи обставини затримання засуджених на місці вчинення злочину.
47.  Інші доводи, наведені в касаційних скаргах, аналогічні доводам апеляційних скарг, і апеляційний суд дав вичерпні відповіді щодо їх необґрунтованості.
48.  Таким чином, апеляційний суд провів розгляд відповідно до вимог кримінального процесуального закону і погодився з висновками суду першої інстанції щодо доведеності вини засуджених у вчиненні інкримінованих їм злочинів, надавши умотивовані відповіді на аргументи, наведені в апеляційних скаргах сторони захисту. Ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам статті 419 КПК.
49.  Отже, Суд не встановив підстав для скасування оскаржених судових рішень та задоволення касаційних скарг.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 12 жовтня 2018 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 17 січня 2019 року щодо  ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_13 та ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                       ОСОБА_3 

[1]     Постанови Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17 (провадження № 51-6070кмо19), https://reyestr.court.gov.ua/Review/91702552, від 8 грудня 2020 року у справі № 278/1306/17 (провадження № 51?2490км19), https://reyestr.court.gov.ua/Review/94264608м 

[2]     Kobets v. Ukraine, no. 16437/04, § 51, 14 February 2008

[3]     Постанова від 10 вересня 2020 року у справі № 751/6069/19, https://reyestr.court.gov.ua/Review/91722819 

[4]     Постанови від 25 червня 2019 року у справі № 423/1766/16, https://reyestr.court.gov.ua/Review/82769623, від 30 жовтня 2019 року у справі № 742/1755/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/85354852, від 15 липня 2020 року у справі № 243/8249/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/90458869.