ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3114/21 Справа № 199/2141/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Деркач Н.М.,
суддів Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,
       при секретарі          Усик А.Д.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Українська залізниця”

на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року

по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, –

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Заява мотивована тим, що 27.07.2017 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було прийнято рішення по справі № 199/2141/17. Вказане рішення суду було залишено без змін судами вищих інстанцій.

На виконання рішення суду АТ “Укрзалізниця” було поновлено позивача на роботі на підставі наказу за № 402/ОС від 01.03.2018 року. Крім того, АТ “Укрзалізниця” виплатила кошти за час вимушеного прогулу з 17.03.2017 року по 27.07.2017 року в сумі 45 093,27 грн., що на думку позивача, є частковим виконанням рішення суду, оскільки до теперішнього часу AT “Укрзалізниця” не виплатила йому кошти за час вимушеного прогулу з 28.07.2017 року до 01.03.2018 року в сумі 72 636,72 грн., тобто по дату його фактичного поновлення на роботі.

Ураховуючи викладене, заявник просив суд стягнути з АТ “Укрзалізниця” на свою користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в період з 28.07.2017 року до 01.03.2018 року в сумі 72 636,72 грн., тобто за 8 місяців.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22.12.2020 року заяву ОСОБА_1 про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду задоволено частково.

Стягнуто з АТ “Укрзалізниця” на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська суду від 27.07.2017 року за період з 28.07.2017 року по 28.02.2018 року в сумі 72 450,03 грн.

В апеляційній скарзі АТ “Укрзалізниця”, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану ухвалу скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а ухвалу суду – без змін.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Учасники справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.07.2017 року позов ОСОБА_1 до ПАТ “Укрзалізниця” про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ “Укрзалізниця” від 16.03.2017 року № 37 про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та звільнення.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу економічної та інформаційної безпеки регіональної філії “Придніпровська залізниця” Департаменту безпеки ПАТ “Укрзалізниця”.

Стягнуто з ПАТ “Укрзалізниця” на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 45 093,27 грн.

Стягнуто з ПАТ “Укрзалізниця” на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

ПАТ “Укрзалізниця” виплатила кошти за час вимушеного прогулу з 17.03.2017 року по 27.07.2017 року в сумі 45 093,27 грн.

На підставі наказу № 402/ОС від 01.03.2018 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді начальника відділу економічної та інформаційної безпеки регіональної філії “Придніпровська залізниця” Департаменту безпеки ПАТ “Укрзалізниця” з 17.03.2017 року.

До теперішнього часу AT “Укрзалізниця” не виплатила ОСОБА_1 кошти за час вимушеного прогулу з 28.07.2017 року до 01.03.2018 року, тобто по дату його фактичного поновлення на роботі.

Задовольняючи частково заяву, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу AT “Укрзалізниця” не виконано в повному обсязі.

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, суд виходив з того, що позивачем у своїй заяві не вірно розраховано суму заборгованості середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, а саме відповідно до довідки наданої до матеріалів справи ПАТ “Укрзалізниця” від 12.07.2017 року середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за січень 2017 та лютий 2017 року складала 10 237,39 грн. та середньоденна заробітна плата за січень 2017 та лютий 2017 року, тобто за 32 відпрацьованих дня, складає 394,15 грн. Таким чином, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з серпня 2017 року по лютий 2018 року становить 71 661,73 грн. (10 237,39 х 7) та за 2 робочі дні липня 2017 року (28 та 31 липня) 788,30 грн. (394,15 х 2), а всього – 72 450,03 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Як частиною першою статті 94 КЗпП України, так і частиною першою статті 1 Закону України “Про оплату праці” передбачено, що заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України “Про оплату праці”, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин – відплатністю праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення нароботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Отже, вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України, яка, як вже вказувалось вище, передбачає, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Вказане спростовує у повному обсязі доводи апеляційної скарги про те, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто середній заробіток за затримку виконання рішення суду за період з 28.07.2017 року по 28.02.2018 року в сумі 72 450,03 грн.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала місцевого суду – без змін.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Українська залізниця” – залишити без задоволення.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Н.М. Деркач

Судді: І.Ю. Ткаченко

М.М. Пищида