ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«01» вересня 2021 року
м. Харків
справа № 642/420/21
провадження № 22ц/818/4198/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів        -                 Котелевець А. В., Хорошевського О.М., 
учасники справи: 
позивач – Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», 
відповідачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2021 року в складі судді Грінчук О.П.
в с т а н о в и в:
У січні 2021 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання та гарячу воду.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачі є споживачами послуг, які надає підприємство, однак внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг станом на 01 січня 2021 року у них утворилася заборгованість, яка за період з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2020 року становить 56 265,06 грн.
Зазначив, що розмір трьох відсотків річних становить 1171,56 грн, інфляційні втрати – 2007,29 грн.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за опалення та гарячу воду в сумі 56 265,06 грн, три відсотка річних – 1171,56 грн, інфляційні втрати – 2007,29 грн.
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2021 року позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - залишено без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не врахував, що акт-претензія № 256 складено 01 лютого 2007 року, тобто поза межами предмету спору, а наявність низької температури у кімнатах відповідачів може бути наслідком відсутності утеплення вікон та незначної кількості секцій радіаторів опалення. Зазначив, що довідка з ОСББ «Залютино 6» за № 38 від 08 жовтня 2019 року свідчить лише про те, що не позивачем, а сантехніком, до якого позивач не має жодного відношення, була занята пломба і заглушка на стояку гарячої води. Надані акти обстеження системи теплоспоживання житлового приміщення не спростовують факт надання позивачем послуг, а лише фіксують цілісність і відбиток пломб. Вказані акти навпаки свідчать про те, що через опломбоване обладнання послуги надавалися відповідачам. Вказав, що квартира відповідачів не відключена від системи опалення, яка надається в даному будинку централізовано, отже відповідачі споживають теплову енергію та гарячу воду. Посилався на те, що з відомостей про нарахування та оплату за послуги вбачається, що відповідачами періодично сплачувалися послуги за теплопостачання та підігрів холодної води, а тому вказані дії свідчать про переривання строку позовної давності.

22 червня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду без змін. При цьому зазначила, що з невідомої причини, теплоносій до їхньої квартири не доходив, середня температура в квартирі є нижчою за норму та складає 15-16 градусів за Цельсієм, про що вони неодноразово повідомляли ОСББ «Залютино 6», письмово зверталися зі скаргами до позивача та намагалися вирішити питання щодо проведення перерахунку неякісно наданих комунальних послуг. Вказала, що комунальна послуга не надавалася, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. У разі доведення позивачем своїх вимог необхідно застосувати строк позовної давності, тим самим зменшивши суму боргу.

24 червня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду без змін. При цьому зазначив, що в їхній квартирі відсутнє опалення та постачання гарячої води, теплоносій до квартири не доходить, послуги позивачем не надаються.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» необхідно задовольнити частково, рішення суду – скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі довели, що в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження надання позивачем житлово – комунальних послуг.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 05 жовтня 2020 року та 26 січня 2021 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (а.с.5, 11).

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є постачальником послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води в місті Харкові і надає послуги з теплопостачання в багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 .
Договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався.

За повідомленням Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» № У/Н-5600/06/18 від 02 жовтня 2020 року житловий будинок АДРЕСА_2 знаходиться на балансі ОСББ «Залютино 6». До підприємства, звернень стосовно якості послуг з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_3 , протягом опалювальних сезонів: 2017-2018, 2018-2019, 2019-2020 років не надходили, відповідно акти-претензії не складалися. Таким чином, у підприємства відсутні підстави для проведення перерахунків з централізованого опалення за вказаною адресою. Зазначив, що підприємство не є балансоутримувачем житлового будинку АДРЕСА_2 , тому правових підстав для відключення окремої квартири від централізованого опалення немає. Щодо вирішення питання відключення від централізованого опалення квартири ОСОБА_2 роз`яснено, що першочергово необхідно звернутися до органу місцевого самоврядування для розгляду на відповідній комісії письмової заяви в довільній формі із зазначенням причин відключення (а.с.23-24).

01 лютого 2007 року контролером ОСОБА_5 та ОСОБА_2 складено акт-претензія № 256 з приводу якості надання послуг з теплопостачання, за яким ОСОБА_2 висловлює претензію виконавцю з приводу якості надання послуг опалення за відхилення: кімната площею 15 кв м - 15 °C, кімната площею 9 кв м - 16 °C, коридор площею 3 кв м – 16 °C, кухня площею 7,5 кв м - 16 °C, термін порушень 30 січня 2007 року та 22 лютого 2007 року (а.с.65).

14 травня 2007 року представниками абонентського відділу Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» Скрипник П.С., ОСОБА_6 та ОСОБА_2 складено акт № 193 про те, що з цього числа опломбовано гарячеводний кран, пломба має відтиск «ХТС ф 7-3» (а.с.56).

08 жовтня 2007 року представником абонентського відділу Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» контролер Івенко І.В. та ОСОБА_2 складено акт № 2761 про те, що цього числа проведене перевірку пломби на гарячеводному крані. Пломба ціла та має відтиск «Ф-7-3» (а.с.57).

06 березня 2008 року представниками Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» Іваненко І.В., ОСОБА_6 та ОСОБА_2 складено акт № 2947 про те, що цього числа перевірена пломба на гарячеводному крані, пломба ціла, вентиль відкривається (а.с.64).

Як вбачається з акту обстеження мережі теплоспоживання жилого приміщення № 177/2385 від 20 квітня 2015 року, який складено в порядку здійснення контролю за режимами споживання теплової енергії представниками Комунального підприємства «Харківські теплові мережі», який складено контролером ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , в результаті обстеження встановлено, що за даною адресою здійснено відключення за гарячою водою, відтиск пломби «ХТС-7-5», кількість пломб 2 шт. (а.с.58).

Із актів обстеження мережі теплоспоживання жилого приміщення № 177/3115 від 09 грудня 2015, № 177/4213 від 29 грудня 2016 року, № 177/5166 від 05 грудня 2017 року, № 177/6956 від 08 жовтня 2019 року вбачається, що пломба ціла, відтиск пломби «ХТС-7-5», кількість пломб 2 шт. (а.с.59-63).

Як вбачається з довідки ОСББ «Залютино 6» № 38 від 08 жовтня 2019 року у зв`язку з проведенням ремонтних робіт з відновлення циркуляції гарячої води в будинку, сантехніком була знята пломба та заглушка на стояку гарячої води в квартирі АДРЕСА_4 . Дана квартира до стояку гарячої води не підключена, пломба є в наявності (а.с.66).

За розрахунком Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» та відомістю про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг станом на 01 січня 2021 року у них утворилася заборгованість, яка за період з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2020 року становить 56 265,06 грн, розмір трьох відсотків річних становить 1171,56 грн, інфляційні втрати – 2007,29 грн.

Відповідно до частин першої-третьої статті 13 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Питання відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання житлових будинків регулюється Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2007 року № 1268), Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 (далі - Порядок).

Як вбачається з пунктів 24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Пунктом 26 Правил передбачено, що відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про теплопостачання» схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки, державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2007 року № 1268 до Порядку було внесено зміни, а саме, передбачено, що відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води в окремих квартирах багатоквартирних будинків з ініціативи окремих споживачів не може бути здійснено, а відключення багатоквартирних будинків в цілому здійснюється з ініціативи усіх споживачів.

Із пункту 1.2 Порядку (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) вбачається, що для реалізації права споживачів на відмову від отримання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води орган місцевого самоврядування або місцевий орган виконавчої влади створює своїм рішенням постійно діючу міжвідомчу комісію для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води, призначає голову та затверджує її склад, затверджує положення про роботу комісії.

Пунктами 2.1-2.2.2 Порядку передбачено, що для вирішення питання відключення житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення його власник (власники) повинен (повинні) звернутися до комісії з письмовою заявою про відключення від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання, в якій зазначає причини відключення. До заяви додається копія протоколу загальних зборів мешканців будинку щодо створення ініціативної групи з вирішення питання відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води та прийняття рішення про влаштування у будинку системи індивідуального або автономного опалення. Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку.

У пунктах 2.3-2.7 Порядку визначено, що отримання технічних умов може виконуватись безпосередньо заявником або відповідно до договору проектною чи проектно-монтажною організацією. Проект індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання виконує проектна або проектно-монтажна організація на підставі договору із заявником.
Проект також узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення та постачання гарячої води виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи. Роботи з відключення будинку від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання виконуються у міжопалювальний період. По закінченні робіт складається акт про відключення будинку від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води (додаток 4) і в десятиденний термін подається заявником до комісії на затвердження. Після затвердження акту на черговому засіданні комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.

Із пункту 2.6 Порядку вбачається, що по закінченню робіт складається акт про відключення квартири від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання і в десятиденний термін подається заявником до постійно діючої міжвідомчої комісії на затвердження. Після затвердження акту на черговому засіданні комісії сторони переглядають умови договору про надання населенню послуг з централізованого теплопостачання.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Матеріали справи не містять доказів, зокрема, копії відповідної проектної документації, які б засвідчували факт відключення квартири від мереж центрального теплопостачання та ненадання відповідачам послуг з постачання тепла, відсутній акт про відключення квартири АДРЕСА_1 від мереж централізованого теплопостачання, затверджений постійно діючою міжвідомчою комісією.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про теплопостачання» місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.

Із пункту 22 Правил вбачається, що точками розподілу у багатоквартирному будинку, в яких здійснюється передача послуги централізованого опалення від виконавця споживачеві, є відгалуження від стояків у межах квартири.

Із заяви ОСОБА_2 (а. с. 25 – 30) вбачається, що квартира підключена до мережі центрального теплопостачання. Підведення централізованого опалення до стояка в межах нежитлових приміщень свідчить про виконання послуг позивачем. 

Таким чином, Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» виконало свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого теплопостачання, а відповідачі зобов`язані оплатити надані послуги.

У разі наміру споживача припинити надання послуг з централізованого теплопостачання, він не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення приміщення від мереж теплопостачання.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги надані до суду першої інстанції акти: № 193 від 14 травня 2007 року, № 2761 від 08 жовтня 2007 року, № 2947 від 06 березня 2008 року, № 177/2385 від 20 квітня 2015 року, № 177/3115 від 09 грудня 2015, № 177/4213 від 29 грудня 2016 року, № 177/5166 від 05 грудня 2017 року, № 177/6956 від 08 жовтня 2019 року, оскільки вони не вказують на відсутність послуг з централізованого теплопостачання або на те, що ці послуги є неякісними. Також, акцентує увагу на тому, що аналіз та оцінка надання/відсутності послуг, їх якікості стосується тільки спірного періоду, за який можливе стягнення заборгованості.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються законами України «Про теплопостачання», «;Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила), Методикою розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359, якою встановлено порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Тлумачення частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. 

Тлумачення як положень частини першої статті 714 ЦК України, так і інших норм глави 54 ЦК дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу. Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу). 

Згідно з пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» до затвердження центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг співвласники багатоквартирного будинку або іншої будівлі, де налічуються два або більше споживачів, можуть визначити свій порядок розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг відповідно до положень статті 10 цього Закону, а також прийняти рішення про незастосування положень частини п`ятої статті 10 цього Закону при розрахунках за житлово-комунальні послуги у відповідному будинку, будівлі.

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 529/613/17-ц (провадження № 61-1716сво17). 

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 3 статті 31 Закону № 1875-ІV передбачено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.
Пунктом 2 частини 3 статті 4 Закону № 2189-VIII передбачено, що до повноважень органів місцевого самоврядування належать встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.

Відповідно до положень частин 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Частиною 1 статті 9 Закону № 2189-VIII передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний, зокрема, забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30  жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і 20 квітня 2016 року в  справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до вказаної правової норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Закріплена в пункті 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у частині другій статті 625 ЦК.
Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Матеріали справи свідчать про те, що Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» обслуговує житловий будинок АДРЕСА_2 .

При цьому, матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , таким чином відповідачі є споживачами послуг теплопостачання та гарячої води, що надає Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі».

Сплата відповідачами за надані послуги підприємством також підтверджує те, що вони фактично отримували житлово-комунальні послуги.

За розрахунком Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» та відомістю про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг станом на 01 січня 2021 року у них утворилася заборгованість, яка за період з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2020 року становить 56 265,06 грн, розмір трьох відсотків річних - 1171,56 грн, інфляційні втрати – 2007,29 грн.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості за період з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2020 року відповідачами до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги з теплопостачання та гарячої води.
Заперечуючи проти позову, відповідачі просили застосувати строк позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність, відповідно до частини першої статті 260 ЦК України, обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Аналіз зазначених норм цивільного права визначає, що за щомісячними платежами перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.

Установивши, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 належним чином не виконували своїх обов`язків щодо оплати наданих Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» житлово-комунальних послуг, внаслідок чого за період з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2020 року у них утворилась заборгованість, однак, враховуючи те, що з даними позовними вимогами підприємство звернулося до суду лише у 26 січня 2021 року, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не довів наявність поважних причин, з яких пропущено строк звернення до суду з позовом за період з 01 січня 2010 року по 26 січня 2018 року, а відтак вимога позивача про стягнення заборгованості за цей період заявлена поза межами строку позовної давності, в зв`язку із чим сума заборгованості за цей період не підлягає стягненню, оскільки відповідачами заявлено вимогу про застосування строку позовної давності у три роки.

За таких обставин наявні підстави для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за надані послуги в межах позовної давності за період з 26 січня 2018 року (дата звернення до суду) по 31 грудня 2020 року (дата закінчення періоду нарахування позивачем), яка становить 21 791,04 грн.
Таким чином, розмір трьох процентів річних від простроченої суми за період з 26 січня 2018 року по 31 грудня 2020 року складає 1916,42 грн, хоча позивачем заявлено суму в розмірі 1171,56 грн, яка і підлягає стягненню. Розмір інфляційних втрат за період з 26 січня 2018 року по 31 грудня 2020 року складає 3944,18 грн, хоча позивачем заявлено суму в розмірі 2007,29 грн, яка і підлягає стягненню.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачам, матеріали справи не містять. 

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки відповідачі фактично отримували житлово-комунальні послуги, тому позовні вимоги в межах строку позовної давності, тобто за період з 26 січня 2018 року по 31 грудня 2020 року в загальному розмірі 24 969,89 грн є обґрунтованими.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково на 42%, тому судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 953,40 грн та судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1430,10 грн, а всього в розмірі 2383,50 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» з кожного по 595,88 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2021 року – скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання та гарячу воду – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 солідарно на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» за період з 26 січня 2018 року по 31 грудня 2020 року в загальній сумі 24 969,89 грн, яка складається з 21 791,04 грн – основного боргу, 1171,56 грн – трьох процентів річних, 2007,29 грн – інфляційних втрат.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір в розмірі 2383,50 грн по 595,88 грн з кожного.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                А. В. Котелевець

                                                                       О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 01 вересня 2021 року.