П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/1939/20	
Головуючий в 1 інстанції: Гомельчук С.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Бойка А.В. та Єщенка О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі ГУПФУ), у якому просила: визнати протиправною бездіяльність ГУПФУ, яка полягає у невиплаті пенсії за період з травня 2018 року по травень 2019 року; зобов`язати ГУПФУ виплатити заборгованість пенсії за віком за період з травня 2018 року по травень 2019 року.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року позов задоволено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову повністю.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонеркою за віком, що підтверджується посвідченням від 03 лютого 2004 року № НОМЕР_1 .
Позивачку з 17 травня 2017 року взято на облік як внутрішньо переміщену особу, яка проживає за фактичною адресою: АДРЕСА_1 , про що посадовою особою структурного підрозділу з питань соціального захисту населення видано довідку від 17 травня 2017 року №0000208727.
З 12 серпня 2017 року позивачка перебувала на обліку у Костянтинівському ОУПФУ в Донецькій області та з цього часу отримувала пенсію за віком згідно розпорядження за №811016.
Пенсію позивачці виплачено наведеною установою пенсійного органу по 30 квітня 2018 року. 
У подальшому позивачка виїхала до АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 29 травня 2019 року №6510-5000133455, виданою Управлінням соціального захисту населення Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області.
Рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам управління соціального захисту населення Білозерської РДА від 30 червня 2019 року №26 призначено виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2018 року.
Рішенням ГУПФУ від 19 червня 2019 року №914250811016 позивачці з червня 2019 року призначено до нарахування та виплати пенсію за віком.
01 червня 2019 року позивачка звернулась до ГУПФУ із заявою щодо виплати пенсії за період з травня 2018 року по травень 2019 року.
Листом від 23 червня 2020 року №2206-2072/Л-02/8-2100/20  ГУПФУ повідомило, що виплату пенсії в поточному режимі розпочато з липня 2019 року. Вказано на те, що рішенням комісії Білозерської РДА від 03 червня 2019 року №26 виплату пенсії позивачці призначено з 01 квітня 2018 року. Заборгованість з пенсійних коштів з травня 2018 року по травень 2019 року буде виплачена в порядку, визначеному п.1 Кабміну від 05 листопада 2014 року №637. Виплата вказаних пенсійних коштів можлива після прийняття окремого порядку постановою Уряду. Станом на момент складання листа зазначений порядок не прийнято.
Зупинення виплати пенсії і стало підставою для звернення позивачки з даним позовом до суду.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з травня 2018 р. по травень 2019 р. включно не відповідає вимогам Конституції України та пенсійного законодавства. Суд також зазначив, що держава зобов`язана гарантувати громадянам право на соціальний захист, а обмеження цього права можливо лише на підставі законів, що приймаються Верховною Радою України.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України з огляду на таке.
Положеннями статті 49 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. 
Положеннями ст.8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон) передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають:
1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у  статті 36  цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом;
2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до  Закону України  "Про пенсійне забезпечення" (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення" - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.
Відповідно до ч.3 ст.4 Закону виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону передбачено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України (ч.1 ст.47 Закону).
Положеннями ч.1 ст.49 Закону визначено перелік підстав, за яких припиняється виплата пенсії. 
Так, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Колегія суддів зазначає, що наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням пенсійних органів є вичерпним, при цьому, передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках прямо передбачених саме законом, а не законодавством в цілому, тобто, вказані правовідносини не можуть бути врегульовані іншими нормативно-правовими актами, зокрема, постановами Кабінету Міністрів України, які відносяться до підзаконних нормативних актів. 
Разом з тим, ні Закон, ні Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", який відповідно до  Конституції  та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, не передбачають підстав, згідно яких було зупинено позивачці виплату пенсії.
З огляду на зазначені висновки колегія суддів не приймає до уваги і посилання відповідача на постанови Кабінету Міністрів України "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 05 листопада 2014 року №637 та від 08 червня 2016 р. № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам".
Також, колегія суддів зазначає, що звертаючись з даним позовом до ГУПФУ, ОСОБА_1 заявила вимоги щодо визнання протиправною бездіяльність ГУПФУ, яка полягає у невиплаті пенсії за період з травня 2018 року по травень 2019 року, які на думку суду є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки з часу взяття позивача на облік відповідач повинен був провести виплату пенсії за вказаний період з травня 2018 року по травень 2019 року, в який (період) позивачці було безпідставно зупинено її виплату.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області – залишити без задоволення.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Федусик А.Г.	
Судді	    	Бойко А.В.    Єщенко О.В.