Єдиний унікальний номер 233/4482/19 
Номер провадження 22-ц/804/1690/21        

Єдиний унікальний номер 233/4482/19                                                     Головуючий у 1 інстанції Малінов О.С.
Номер провадження 22-ц/804/1690/21                                                                                Доповідач Корчиста О.І.

ПОСТАНОВА
Іменем   України

21 липня 2021 року               Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді  Корчистої О.І.
суддів:   Космачевська Т.В., Папоян В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін  в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті  цивільну справу №233/4482/19 за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до Комунального підприємства «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради», Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про відшкодування шкоди, спричиненої майну залиттям,
за апеляційною скаргою Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго»,
на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2021 року,

                                                         встановив:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до КП «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради», ОКП «Донецьктеплокомуненерго» про відшкодування шкоди, спричиненої майну залиттям.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що їй на праві власності належать нежитлові приміщення №18-20, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які вона використовує для магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Також зазначала, що 30 квітня 2019 року сталося залиття зазначених приміщень, внаслідок чого було ушкоджено: підлогу (лінолеум) повністю деформовано, дерев`яне покриття деформовано, на стінах сліди вологи, ушкоджені та деформовані шпалери, тощо. 
03 травня 2019 року комісією відповідача КП «СЄЗ» проведено обстеження вказаних приміщень, за результатами якого складено акт. Причиною залиття встановлено: «після дощу виникло просідання насипного ґрунту на нещодавно відремонтованій ділянці теплотраси, дощові води залили колодязь теплотраси і вода з переповненого колодязя по жолобу почала поступати у підвальне приміщення житлового будинку АДРЕСА_1 ». Відповідно до звіту про оцінку вартості витрат на відновлення (ремонт) ушкоджень нерухомого майна – ринкова вартість робіт і матеріалів, необхідних для подолання наслідків ушкоджень, заподіяної обробці в приміщені магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на дату оцінки (31.05.2019 року) складає 85652 гривень. 
Посилаючись на те, що залиття сталось внаслідок неналежного утримання теплової розподільчої системи, що належить відповідачу ОКП «ДТКЕ», а протікання води до приміщень позивача відбулося через підвальне приміщення, утримання та ремонт якого належить до компетенції відповідача КП «СЄЗ», вважала, що саме ці юридичні особи повинні нести відповідальність. 
Просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої залиттям 85 652 гривень та понесені судові витрати.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2021 року позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до КП «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради», ОКП «Донецьктеплокомуненерго» про відшкодування шкоди, спричиненої майну залиттям, задоволено частково. 
Стягнуто з КП «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої залиттям, в сумі 31430,46 гривень, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 314,30 гривень, витрати по сплаті будівельно-технічної експертизи в сумі 3726,43 гривень, разом 35471,19 гривень.  
Стягнуто з ОКП «Донецьктеплокомуненерго» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої залиттям 31430,46 гривень, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 314,30 гривень,  витрати по сплаті будівельно-технічної експертизи в сумі 3726,43 гривень,  копійки, разом 35471,19 гривень. 
В решті позовних вимог відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
В апеляційній скарзі ОКП «Донецьктеплокомуненерго», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального  та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОКП «Донецьктеплокомуненерго» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої залиттям 31430,46 гривень, судових витрат по сплаті судового збору в сумі 314,30 гривень,  витрат по сплаті будівельно-технічної експертизи в сумі 3726,43 гривень а всього на суму 35471,19 гривень.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення ґрунтується на підставі експертного висновку, який не має відношення до справи, оскільки висновок проведений по іншій справі.
Зазначає, що саме на КП «СЄЗ» покладено обов`язок забезпечення належної експлуатації та утримання майна, що передані на його баланс. Саме через невиконання балансоутримувачем своїх обов`язків відбулося залиття нежитлових приміщень, які належать на праві власності позивачу, тому відсутні підстави для відшкодування шкоди за рахунок ОКП «Донецьктеплокомуненерго».

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
До Донецького апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_1 , в якому вона просить залишити апеляційну скаргу  ОКП «Донецьктеплокомуненерго» без задоволення, рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2021 року без змін.
В обґрунтування відзиву зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції повно та всебічно перевіривши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником трьох нежитлових приміщень №18-20, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які вона використовує в якості магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Взаємовідносини позивача з відповідачем КП «СЄЗ» врегульовані Договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 10 квітня 2012 року.
30 квітня 2019 року відбулось залиття приміщень, внаслідок чого було ушкоджено: підлогу (лінолеум) повністю деформовано, дерев`яне покриття деформовано, на стінах сліди вологи, ушкоджені та деформовані шпалери, тощо. 
03 травня 2019 року комісією відповідача КП «СЄЗ» проведено обстеження вказаних приміщень, за результатами якого складено акт. Причиною залиття встановлено: «після дощу виникло просідання насипного ґрунту на нещодавно відремонтованій ділянці теплотраси, дощові води залили колодязь теплотраси і вода з переповненого колодязя по жолобу почала поступати у підвальне приміщення житлового будинку АДРЕСА_1 ». 
Відповідно до звіту про оцінку вартості витрат на відновлення (ремонт) ушкоджень нерухомого майна – ринкова вартість робіт і матеріалів, необхідних для подолання наслідків ушкоджень, заподіяної обробці в приміщені магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на дату оцінки (31 травня 2019 року) складає 85 652,00 гривень. 
Згідно Висновку експерта Донецького НДІСЕ за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №2517-2520 від 20 липня 2020 року: вартість ремонтно-відновлювальних робіт, пов`язаних із залиттям нежитлових приміщень АДРЕСА_2 , з урахуванням вартості матеріалів на момент проведення експертизи складає 62860,92 гривень. З урахуванням усіх даних, які маються у експерта, обидва відповідачі – Комунальне підприємство «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» та Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» в рівній мірі перебувають у причинному зв`язку із залиттям вказаних об`єктів нерухомого майна.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційна скарга  ОКП «Донецьктеплокомуненерго» підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.  
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно  з частиною  першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що вина відповідачів у спричинення матеріальної шкоди майну, яке належить на праві власності позивачу, знайшло своє підтвердження, а тому з них на її користь підлягає стягненню матеріальна шкода.
Проте апеляційний суд не може погодитися з такими правовими висновками суду та зазначає наступне.
Пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Так, відповідно до частини 2 статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. 
Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає  фізична особа  - сторона у відповідних правовідносинах  -  як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19).
Згідно Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00 №144626 ОСОБА_1 зареєстрована з 26 серпня 2004 року як фізична особа-підприємець, номер державної реєстрації №2 269 000 0000 000120. (а.с.10)
Відповідно до договору купівлі-продажу об`єкту приватизації: нежитлового вбудованого приміщення від 13 січня 2006 року, укладеного між Костянтинівською міською Радою та Приватним підприємцем ОСОБА_1 , остання придбала у власність нежитлове вбудоване приміщення площею 42,5 м2, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с.12-13, 14)
Згідно договору купівлі-продажу об`єкту приватизації: нежитлового вбудованого приміщення від 14 грудня 2004 року, укладеного між Управлінням комунального господарства та Приватним підприємцем ОСОБА_1 , остання придбала у власність нежитлове вбудоване приміщення площею 37,80 м2, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . (а.с.15-16, 17)
У відповідності до договору купівлі-продажу від 30 грудня 2015 року, ОСОБА_1 придбала у власність нерухоме майно у вигляді вбудованого нежитлового приміщення площею 34,10 м2, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . (а.с.19-29, 18)
Згідно договору №26 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 10 квітня 2012 року, укладеного між Комунальним підприємством «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» та «ЧП Стоволкова» магазин Оптики ОСОБА_1 , вбачається. що предметом договору є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку АДРЕСА_1 . (а.с.9)
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24). Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) наголосив, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.
Згідно із  статтею 125 Конституції України  судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Частиною 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до частин 1, 2  статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Положення  статті 20 ГПК України  передбачають визначення юрисдикції господарських судів у справі як за суб`єктним, так і за предметним критерієм.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року по справі №910/8729/18.
Згідно з частиною першою статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.
Згідно з частиною першою  статті 128 ГК України  громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до  статті 58 цього Кодексу.
За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.
Майново-господарські зобов`язання, які виникають  між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).
Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.
Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року по справі  № 591/29/18 (провадження № 61-5460св19), від 07 квітня 2021 року по справі № 760/27385/17 (провадження № 61-5912св20).
Отже, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли між фізичною особою-підприємцем з приводу спричинення шкоди нерухомому майну, яке було придбано позивачем ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем, а також враховуючи, що між позивачем як фізичною особою-підприємцем та юридичною особою – відповідачем по справі укладено договір про надання послуг з приводу зазначеного майна, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними вище приписами ГПК України як при зверненні до суду першої інстанції, так і на час перегляду справи у апеляційному порядку.
Зазначене залишилося поза увагою суду першої інстанції, який, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст.  255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Оскільки даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, провадження у справі підлягає закриттю з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.
З урахуванням викладеного апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. 255, 368,  374, 377, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

                                                        постановив:

Апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго»  задовольнити частково.
Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2021 року  скасувати.
Провадження по цивільній справі №233/4482/19 за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до Комунального підприємства «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради», Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про відшкодування шкоди, спричиненої майну залиттям,  закрити.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:                      

Повний текст постанови складено 21 липня 2021 року.

Головуючий                                                                                                  О.І. Корчиста