КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  

єдиний унікальний номер справи 359/8726/18
                                                                                             номер провадження №22-ц/824/8865/2021
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ                                 УКРАЇНИ
 
17 червня 2021 року                                                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді доповідача	Білич І.М.,	
суддів	                Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.,	
за участю секретаря судового засідання	                                  Немудрій О.П..                 	
учасники справи: представника позивача        Олейнік Н.О.
                             представника  відповідача   Гуцол Р.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Гуцола Руслана Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області Борця Є.О.,
у цивільній справі № 359/8726/18 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.
в с т а н о в и л а :
 
У жовтні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з вказаним позовом в обґрунтування якого вказував, що 19 травня 2005 року АТ КБ «ПриватБанк» укладено з відповідачем кредитний договір №ZPC0GF50120424, за яким АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати кредит в розмірі 14 000 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно до 16 травня 2025 року повертати кредит частинами, сплачувати проценти за користування ним в розмірі 1% в місяць та щомісячну комісію в розмірі 0,14% від суми отриманого кредиту. 27 травня 2005 року АТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу кредит в розмірі 14000 доларів США. Однак ОСОБА_1 припинив виконувати грошові зобов`язання за договором кредиту, тому у банку виникло право вимагати дострокового повернення кредиту в розмірі 11 386 доларів США 47 центів, що еквівалентні 303 107 гривням 83 копійкам. Відповідач відмовляється добровільно повернути цей борг, тому АТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з ОСОБА_1 борг за кредитним договором в розмірі 11 386 доларів США 47 центів, що еквівалентні 303 107 гривням 83 копійкам.
 
Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2019 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» борг за кредитним договором в розмірі 288 305 гривень 42 копійок та витрати на оплату судового збору в розмірі 4546 гривень 62 копійок.
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
 
Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Гуцол Р.І., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, за результатами розгляду якої просив заочне рішення скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, скаржник посилався на порушення норм процесуального та матеріального права. Звертаючись з позовом банк пред`явив ОСОБА_1 вимогу про дострокове виконання кредитних зобов`язань (дострокове повернення кредиту). Водночас, у позовній заяві АТ КБ «ПриватБанк» стверджує, що жодні досудові способи врегулювання спірного питання позивачем не використовувалися. Хоча кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальник. Відтак до встановлених правовідносин повинні бути застосовані приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема ч. 10 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
 Порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень (направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту), не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитним договором. 27 травня 2005 року ОСОБА_1 для власних потреб придбав за 120 000 грн. квартиру АДРЕСА_1 . Для придбання квартири відповідачу не вистачало саме 14 000 доларів США і саме тому було укладено вказаний вище кредитний договір на споживчі цілі. 
Умовами пункту 2.3.3. кредитного договору також обмежено  банк у праві вимоги на дострокове повернення кредиту, без попереднього повідомлення боржника про це (підпункт а) пункту 2.3.3. кредитного договору). З 26 липня 2018 року і до 16 серпня 2019 року ОСОБА_1 сплачувалися позивачеві кошти на погашення кредиту, а тому спірна у справі кредитна заборгованість значно менша, ніж стягнута оспорюваним заочним рішенням суду.
Представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів. Вказував, що відповідач надає суду практику ВС, яка отримана у 2020 році, як доказ який суд мав би врахувати у 2019 році. Вказував, що банком надані такі докази, які підтверджують факт укладання кредитного договору та наявність не виконаних кредитних зобов`язань. Відповідачем не надано належних доказів не укладення кредитного договору, а також доказів, які б підтверджували факт виконання зобов`язань за договором. Всі твердження відповідача зазначені в апеляційній скарзі є надуманими та повністю спростовуються доказами по справі та не впливають на зміст ухваленого рішення. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У матеріалах справи відсутні будь-які належні докази погашення кредитної заборгованості за договором. Враховуючи норми закону та докази що містяться в матеріалах справи можна дійти висновку, що правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті, а отже апеляційна скаргу не підлягає задоволенню, а рішення судом першої інстанції прийнято обґрунтоване і законне.
 
Представник  позивача не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.
Представник  відповідача підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.
 Задовольняючи вимоги позивача суд першої інстанції виходив з того, що  в  матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що  ОСОБА_1 належним чином виконує грошові зобов`язання за кредитним  договором від 19 травня 2005 року. Зі змісту розрахунку  заборгованості вбачається, що у  позивача виникло право вимагати дострокового повернення кредиту в розмірі 11386 доларів США 47 центів.
 Проте погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.
 Згідно до вимог ст. 263  ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підтвердження своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Так судом при розгляді справи встановлено, що 19 травня 2005 року АТ КБ «ПриватБанк» уклав з відповідачем кредитний договір №ZPC0GF50120424, за яким АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати кредит в розмірі 14000 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно до 16 травня 2025 року повертати кредит по частинам, сплачувати проценти за користування ним в розмірі 1% в місяць та щомісячну комісію в розмірі 0,14% від суми отриманого кредиту.
27 травня 2005 року АТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу кредит в розмірі 14000 доларів США.
Як вбачається з укладеного кредитного договору, кредитні кошти надані на придбання квартири АДРЕСА_1 , яка також виступає як забезпечення виконання зобов`язань та передана в іпотеку.
У відповідності до п. п. 1.1. кредитного договору зазначені кошти були надані для придбання нерухомості. Тобто даний кредит має ознаки споживчого кредиту в контексті положень Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції  чинній на день укладення договору.
Тому застереження, передбачене ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо обов`язкового досудового порядку врегулювання  питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, мало бути дотримано позивачем. 
Крім того умовами  кредитного договору, а саме п. 2.3.3. а) передбачено також що банк на свій розсуд може змінити умови договору - вимагати від  позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії та процентів за  користування інших зобов`язань за цим договором в повному об`ємі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому у відповідності до положень ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України по зобов`язанням строки виконання якого не настали, строк вважається таким що настав в зазначену у повідомленні дату. На цю дату позичальник  зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, комісію та проценти за фактичний строк його користування, в повному об`ємі виконати інші зобов`язання за договором.
Згідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання  настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання,  якщо інше встановлено договором або законом, або розірвання договору.
Кінцевий термін виконання зобов`язання за кредитним договором №ZPC0GF50120424 від 19 травня 2005 року - до 16 травня 2025 року.
Як вбачається із матеріалів справи при зверненні у 2018 році до суду  з позовом про стягнення заборгованості банк не надав доказів  того, що він вчиняв дії, спрямовані на розірвання кредитного договору, а також не надав доказів дотримання процедури передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» і підпункту а) п. 2.3.3. кредитного договору, щодо досудового  врегулювання питання про  дострокове повернення коштів за кредитним договором.
Відтак, колегія суддів  вважає, що  позивач не набув на час подання позову та на момент ухвалення заочного рішення суду права вимагати від відповідача дострокового повернення кредиту.
Відповідно до вимог  ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц відступила від раніше висловленого Великою палатою Верховного Суду правового висновку у постанові  від 27 березня 2019 року в справі №  521/21255/13-ц, зазначаючи: п. 25 ( постанови) суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини 10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений  обов`язків досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
Порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень ( направлення повідомлення ( вимоги) про дострокове повернення кредиту) не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря  дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.
Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. 
Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
Доводи відзиву на апеляційну скаргу щодо неможливості застосування  апеляційним судом практики касаційного суду, прийнятої пізніше аніж рішення судом першої інстанції, колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на положенням процесуального законодавства України, а також Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що дострокове стягнення залишку заборгованості за кредитним договором, в порушення строків та порядку, визначеного ЗУ «Про захист прав споживачів», порушує права ОСОБА_1 з урахуванням наданням можливості споживачу розрахуватись за заборгованістю задля уникнення стягнення на предмет іпотеки, придбаний за кредитні кошти, надані в іноземній валюті, а тому позовні вимоги є передчасними та задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати, а  саме стягненню з позивача на користь відповідача за розгляд справи  в суді апеляційної інстанції судовий збір  в розмірі 6820 грн., сплачені при подачі апеляційної скарги.
 
Керуючись ст.ст.  368, 372, 376, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів, -
 
п о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу адвоката Гуцола Руслана Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити.
 
Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2019 року - скасувати та постановити нове за яким;
 Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.
Стягнути з  Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» на користь ОСОБА_1  6 820 грн. сплаченого судового збору.
 
Постанова набирає законної сили з дня її  прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного  судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 15 липня 2021 року.
 
Суддя - доповідач:                                
 
Судді: