КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції Цукуров  В.П.
Єдиний унікальний номер справи № 357/8648/2020 
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8263/2021
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
15 липня  2021 року                                                                                         м. Київ
                         
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
           головуючого судді        - Мережко М.В.,
           суддів                             - Верланова С.М., Савченка С.І.,
           секретар                         - Тютюнник О.І.
Розглянувши  у відкритому судовому засіданні в м. Києві  цивільну справу  за  апеляційною  скаргою  Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби  Центрального міжрегіонального  управління Міністерства юстиції (м. Київ)  на  рішення Білоцерківського  міськрайонного  суду Київської області  від 11 лютого  2021 року  у  справі за позовом  ОСОБА_1 до Білоцерківського управління ГУ ДФС у Київській області, Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про зняття арешту з майна та виключення обтяження з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, -  Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -
В с т а н о в и в :
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1   звернулась до суду з позовом до Білоцерківського управління ГУ ДФС у Київській області, Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області  про зняття арешту з майна та виключення обтяження з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те ,що 
 Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2007 року  ОСОБА_2 засуджено за ч.3 ст.187 КК України до 3-х років позбавлення волі з конфіскацією  майна, належного йому на праві власності .
Вирок набрав законної сили 18 серпня 2007 року .
 Вирок суду було звернено до примусового виконання до Білоцерківського районного відділу ДВС у Київській області, яким було накладено обтяження (арешт) на майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постановою районного відділу ДВС Білоцерківського МРУЮ від 05 грудня 2007 року, реєстраційний номер обтяження 6213934 від 12 грудня 2007 року та на підставі постанови районного відділу ДВС Білоцерківського МРУЮ від 18 жовтня 2010 року, реєстраційний номер обтяження 10372598 від 25 червня 2010 року накладено арешт  на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 .
Конфісковане майно не реалізоване по даний час.
Разом з тим, виконавче провадження закінчено , а матеріали знищено за строком давності.
  ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2   помер. Даний факт підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 виданим 15 листопада 2016 року виконавчим комітетом Гостомельської селищної ради міста Ірпеня Київської області актовий запис №146.
Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належне йому майно в тому числі на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .
Позивач є спадкоємцем 1-ої черги (мати), спадщину прийняла вчасно, однак оформити її належним чином шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі не представляється можливим, оскільки, на спадкове майно накладено арешт.
Постановою державного нотаріуса Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Карпусь І.О. від 08 червня 2019 року №1051/02-14  ОСОБА_1   відмовлено у вчиненні нотаріальної дії по причині арешту спадкового майна.
Станом на час смерті засудженого ОСОБА_2 минуло більша 6 років, як останній відбув призначене покарання, а тому питання щодо скасування арешту майна, який був накладений під час виконання цього вироку в частині додаткового покарання у виді конфіскації майна, повинно вирішуватись не в порядку ст.ст.537, 539 діючого КПК України, а в порядку цивільного судочинства, оскільки ці питання не регулюється нормами КПК.
Позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав, та просила скасувати арешт накладений постановою районного відділу ДВС Білоцерківського МРУЮ від 05 грудня 2007 року, реєстраційний номер обтяження 6213934 від 12 грудня 2007 року та на підставі постанови районного відділу ДВС Білоцерківського МРУЮ від 18 жовтня 2010 року, реєстраційний номер обтяження 10372598 від 25 червня 2010 року на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 ; виключити запис про арешт нерухомого майна з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого мана №1697457876 накладеного на майно, що належить ОСОБА_2 .
 Рішенням  Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від  11 лютого 2021 року   позов задоволено.
Скасовано арешт, накладений постановою районного відділу ДВС Білоцерківського МРУЮ від 05 грудня 2007 року, реєстраційний номер обтяження 6213934 від 12 грудня 2007 року та на підставі постанови районного відділу ДВС Білоцерківського МРУЮ від 18 жовтня 2010 року, реєстраційний номер обтяження 10372598 від 25 червня 2010 року на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 .
Виключено  запис про арешт нерухомого майна з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого мана №1697457876 накладеного на майно, що належить ОСОБА_2 .
     Не погоджуючись з рішенням суду,  відповідач Білоцерківський районний відділ державної виконавчої служби  Центрального міжрегіонального  управління Міністерства юстиції (м.Київ)   подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення  скасувати,  посилаючись на  порушення норм матеріального права ,  та винести нове рішення про  про відмову задоволенні  вимог. У скарзі зазначив , що  суд не врахував той факт ,що на момент смерті ОСОБА_2   він не мав права на майно, оскілки воно було конфісковано  на користь  держави, позивач не  надала доказів щодо наявності права на спадкування  майна, а відтак  підстави для задоволення позову відсутні.
  Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи, які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України   особи, які приймають участь у справі   були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на  15 липня  2021 року   за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Представник позивачки приймав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції. Заяв про  причини неявки в судове засідання  від апелянта   до апеляційного суду  не надходило.
   Відповідно до ст. 372 ЦПК  України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
   Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
 Враховуючи, що  апелянт належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, про причини  неявки  суду не повідомив, колегія суддів вважає, що вважати  причини   неявки апелянта   до суду поважними,  відсутні.          
   Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
     Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
    Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
    Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
    Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків
Апеляційна скарга  не  підлягає задоволенню  з таких підстав.
 
 Як встановлено судом першої інстанції вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2007 року  ОСОБА_2 засуджено за ч.3 ст.187 КК України до 3-х років позбавлення волі з конфіскацією належного йому особистого майна. Вирок набрав законної сили 18 серпня 2007 року (а.с.5-14).
Вище вказаний вирок суду було звернено до примусового виконання до Білоцерківського районного відділу ДВС у Київській області, яким було накладено обтяження (арешт) на майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями виконавчого провадження які містяться в матеріалах справи (а.с.49-59).
Конфісковане майно не реалізоване по даний час.
Разом з тим, виконавче провадження закінчено , а матеріали знищено за строком давності.
  ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 виданим 15 листопада 2016 року виконавчим комітетом Гостомельської селищної ради міста Ірпеня Київської області актовий запис №146 (а.с.17).
Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належне йому майно в тому числі на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 24 грудня 2001 року (а.с.18).
Позивачка є спадкоємцем 1-ої черги (мати), спадщину прийняла вчасно, однак оформити її належним чином шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі не представляється можливим, оскільки, на спадкове майно накладено арешт.
Постановою державного нотаріуса Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Карпусь І.О. від 08 червня 2019 року №1051/02-14 Позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії по причині арешту спадкового майна (а.с.22).
Відповідно до статті 152 Кримінально-виконавчого кодексу України підстави звільнення від відбування покарання - закінчення строків давності виконання обвинувального вироку.
У відповідності до ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин. Строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду.
Аналогічні строки давності виконання покарання за вироком суду передбачені ст. 49 КК України 1960 року.
Таким чином, на даний час закінчився строк давності виконання вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2007 року. 
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 1990 року № 11 «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків» зазначено , що  суд може вирішувати питання про звернення конфіскації на додатково виявлене майно засудженого, у випадках, коли не закінчився строк давності виконання вироку.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
Частина 1 ст.52 Закону України від 21 квітня 1999 року  № 606 «Про виконавче провадження» (в редакції на час накладення арешту) визначає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.
Вище наведені правові норми свідчать, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника шляхом винесення відповідної постанови.
Згідно з ст.1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців.
Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялись внаслідок його смерті.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).
Частина 1 ст.1299 ЦК України визначає, що якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюються державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього права.
Як встановлено ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на момент існування виконавчого провадження до 2016 року, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Аналогічні норми містить й чинна редакція Закону України від 02 червня 2016 року №1404 «Про виконавче провадження».
Отже, відповідачем Білоцерківським районним відділом ДВС під час закінчення виконавчого провадження у встановленому порядку не припинено чинності арешт боржника, накладеного постановою державного виконавця.
Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року врегульовано порядок зняття арешту з майна, накладеного державним виконавцем.
Відповідно до цієї норми особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Тому аналізуючи зібрані докази в їх сукупності у даній справі та дослідивши матеріали даної справи, суд правильно вважав ,що   позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог з урахуванням обраного позивачем способу захисту права.
При цьому суд враховував, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 3, 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Зважаючи на те, що строк виконання даного вироку закінчився та накладений арешт порушує право ОСОБА_1   на вільне володіння та користування своїм( спадковим)  майном, то суд прийшов  до правильного  висновку, що є достатньо підстав для  скасування  арешту  накладеного постановою районного відділу ДВС Білоцерківського МРУЮ від 05 грудня 2007 року, реєстраційний номер обтяження 6213934 від 12 грудня 2007 року та на підставі постанови районного відділу ДВС Білоцерківського МРУЮ від 18 жовтня 2010 року, реєстраційний номер обтяження 10372598 від 25 червня 2010 року на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 и  виключення  запису про арешт нерухомого майна з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого мана №1697457876 накладеного на майно, що належить ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги  співпадають із доводами заперечень на позов , які були предметом  дослідження  суду першої інстанції, і не спростовують висновків суду першої інстанції. Посилання апелянта на ту обставину, що спадкоємці  зобов`язані   задовольнити  вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину  відповідно до ст. 1282  ЦК України, є безпідставними, оскільки будь яких вимог кредитори, в установленому законом порядку  і строки, до ОСОБА_1 не звертались.    
 Перевіряючи  законність та обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог  заявлених в суді першої інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів  вважає, що  рішення  є законним і обґрунтованим, постановлене з дотриманням вимог законодавства,  відсутні підстави для його скасування
Керуючись .ст. 365, 367, 369, 374, 375, 381 - 384  ЦПК України, суд,
 
П о с т а н о в и в :
 
Апеляційну  скаргу Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби  Центрального міжрегіонального  управління Міністерства юстиції (м. Київ)  залишити без задоволення. 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області  від 11 лютого  2021 року залишити без змін. 
Постанова  суду апеляційної інстанції   набирає законної сили з  дня її прийняття.
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом  тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення  вступної та резолютивної частини  судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.   
Повний текст постанови виготовлено 20 липня 2021 року.

Головуючий 
              
Судді