Номер провадження: 22-ц/813/6137/21 
Номер справи місцевого суду: 947/31731/19
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Погорєлової С.О., Князюка О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 березня2020 року по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
В С Т А Н О В И В:

26 грудня 2019 року Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» (далі - ПрАТ «АСК «ІНГО Україна») звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою про стягнення з відповідача ОСОБА_1 в порядку регресу 56 791 грн. 10 коп., мотивуючи це тим, що грошова сума була сплачена ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди внаслідок ДТП, яка була скоєна з вини відповідача.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від  03 березня 2020 року позовні вимоги ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» у відшкодування шкоди в порядку регресу у загальному розмірі 56791 грн. 10 коп. та судовий збір у сумі 1921 грн. 00 коп.
03 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.03.2020 року, посилаючись на те, що він не був повідомлений про дату та час судового засідання, у зв`язку з чим, не було можливості надати свої пояснення щодо справи.
22.12.2020 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення залишено без задоволення.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.    
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право зворотної вимоги (регресу) до відповідача в розмірі виплаченого ним відшкодування.
Проте колегія суддів з таким висновком погодитися не може, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 15 листопада 2018 року ОСОБА_1 , під час керування автомобілем марки «BMW», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », по пр-ту Небесної Сотні, напроти буд. 30 у м. Одесі, не врахував дорожню обстановку, безпечний інтервал, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «SUZUKI GRAND VITARA», реєстраційний номер « НОМЕР_2 », під керуванням ОСОБА_2 .
Постановою Київського районного суду міста Одеси від 14 лютого 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні цього ДТП.
13 грудня 2018 року, (платіжне доручення № 9875) позивач здійснив виплату у розмірі 95054 грн. 38 коп. за ремонт автомобілю «SUZUKI GRAND VITARA», реєстраційний номер « НОМЕР_2 ».
Згідно з частиною другою статті 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Водночас, як передбачено приписами частини третьої статті 985 ЦК України, особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК України, Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.
За змістом пункту 2.1 статті 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.
За загальним правилом, згідно з положеннями статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Між тим необхідно враховувати, що спеціальні норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Положеннями статті 29 цього Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
Разом з тим в постанові від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 Закону № 1961-IV), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (пункт 72 вказаної постанови).
Як вбачається з матеріалів справи, сума страхового відшкодування, згідно страхового полісу АМ/002186497 ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», перевищує суму завданої ДТП оціненої матеріальної шкоди, а тому весь обсяг матеріальної відповідальності покладений на страховика.
Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
З встановлених у справі обставин вбачається, що позивач сплатив гроші потерпілій особі на підставі договору добровільного майнового страхування, внаслідок чого отримав право вимоги замість потерпілої особи. Тобто, зобов`язання з відшкодування шкоди з винної особи (а у передбачених Законом випадках – страховика винної особи в порядку загальнообов`язкового страхування) в даному випадку не припинилося, а фактично відбулася заміна сторони зобов`язання – замість потерпілої особи на страховика, що здійснив їй виплату на підставі договору добровільного майнового страхування і отримав право замість потерпілої особи на покриття виплаченого страхового відшкодування, яке дорівнює сумі збитків внаслідок ДТП і такий перехід права вимоги є суброгацією і регулюється ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України. 
Між тим суд керувався нормами, ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст. 1191 ЦК України, які регулюють право зворотної вимоги (регресу), що відрізняється від суброгації та має іншу правову природу.
Здійснивши виплату в межах ліміту відповідальності за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», правовідношення зі страхувальником вважається закінченим і звернення зі зворотною вимогою передбачає виникнення нових правовідносин (нового зобов`язання). 
Суд першої інстанції даних положень законодавства не врахував і помилково керувався одночасно нормами, які регулюють різні правовідносини – регресу та суброгацію. 
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
Ухвалюючи власне судове рішення апеляційний суд враховує встановлені в цій справі обставини, наведені в цій постанові суду апеляційної інстанції обґрунтування та приймає до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 308/3162/15-ц від 20.06.2018 року. 
Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.1-2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:  у разі задоволення позову - на відповідача;  у разі відмови в позові - на позивача;  у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що за наслідками розгляду апеляційної скарги рішення першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, з ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2881,50 грн., сплачені останнім за подачу апеляційної скарги.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд
П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості – залишити без задоволення.
Стягнути з приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 881,50 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст судового рішення складено: 24.09.2021 року

Головуючий                                                         О.М. Таварткіладзе

Судді:                                                                С.О. Погорєлова

                                                               О.В. Князюк