П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/5666/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Блонський В.К.   
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   
16 вересня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Гонтарука В. М.  Курка О. П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Служби безпеки України у Хмельницькій області, в якому просив:
- визнати протиправними дії Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області щодо непроведення повного розрахунку при звільненні  - невиплати позивачу в день виключення зі списків Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області - 28.09.2018 року грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік;
- стягнути з Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 20.01.2020 року по день фактичного розрахунку, тобто по 28.08.2020 року в розмірі 112 357,05 грн.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року позов задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області щодо непроведення ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік та стягнув з Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2019 по 28.08.2020 в розмірі 22 265,46 грн.
В задоволенні решти позовних вимог суд першої інстанції відмовив.
Сторони не погодились із рішенням суду першої інстанції та оскаржили його в апеляційному порядку.
Так, позивач, не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням в частині відмовлених позовних вимог, просив скасувати рішення суду першої інстанції у вказаній частині і ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, просив скасувати вищевказане рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування своїх вимог сторони послались на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на їх думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Оскільки предметом оскарження є рішення суду першої інстанції ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 311 КАС України.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, згідно з відомостями трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 17.07.1996 по 28.09.2018 проходив військову службу в органах Служби безпеки України. 
Наказом першого заступника голови Служби безпеки України від 22.09.2018 №1220-ос позивач звільнений з військової служби за підпунктом "а" пункту 61 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України підпунктом "а" (за станом здоров`я - непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час) пункту 2 частини 6 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у запас Служби безпеки України. 
Наказом начальника Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області від 28.09.2018 №169-ос позивача виключено зі списків особового складу Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області.
Станом на 28.09.2018, тобто на день звільнення, в порушення вимог статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, з позивачем не був проведений розрахунок, а саме: не виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби та грошову компенсацію за неотримане речове майно.
Зазначені виплати здійснені поетапно шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок позивача. А саме: 30.11.2018 (через 63 дні після звільнення) виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 24517,92 грн., а 27.02.2019 (через 152 дні після звільнення) виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в сумі 178343,79 грн.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду 21.11.2019 року по справі № 560/1528/19 вирішено стягнути з Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 74 427,60 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.09.2018 по 27.02.2019 без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб.   
20.01.2020 року відповідач виплатив позивачу вказану суму, що не заперечується сторонами.
В період проходження військової служби в Управлінні СБ України у Хмельницькій області позивач набув право на отримання щорічної додаткової відпустки у 2016, 2017 і 2018 роках як учасник бойових дій.
Рішенням від 02.03.2020 Хмельницький окружний адміністративний суд у справі № 560/3570/19 визнав протиправною бездіяльність Управління СБ України у Хмельницькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язав Управління СБ України у Хмельницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.09.2018.
20.08.2020 позивач звернувся до УСБУ у Хмельницькій області із заявою про виплату за рішенням суду грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, надання йому довідки про проведений розрахунок і розмір середньої заробітної плати, а також нарахування та виплатити йому середньомісячної заробітної плати за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 20.01.2020 по день фактичного розрахунку, тобто по день виплати йому компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік.
03.09.2020 відповідач надав лист № 72/К-244/103 від 03.09.20, у якому зазначив, що кошти як компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік перераховані 28.08.2020, а вимога позивача щодо виплати середнього заробітку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 є безпідставною, оскільки в березні 2020 року він не надав банківських реквізитів для перерахування виплат у відповідь на звернення УСБУ у Хмельницькій області, направленого на мою адресу.
Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем проведено 28.08.2020, а тому на переконання позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню за період з 20.01.2020 по день проведення фактичного розрахунку, тобто по 28.08.2020.
Проте відповідач такої виплати з позивачем не провів, тому останній звернувся в суд з даним позовом.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, встановив факт бездіяльності відповідача, під якою слід розуміти не проведення з позивачем своєчасного повного розрахунку при звільненні, що в розрізі приписів ст. 117 КЗпП України, дає право позивачу на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
При цьому, суд першої інстанції, застосувавши критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, дійшов висновку, що належним способом поновлення порушених прав позивача у даних правовідносинах буде стягнення на його користь 22265,46 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2019 року по 28.08.2020 року.
Суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції, в призмі доводів апеляційних скарг, відзначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизну та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ)
Статтею 1-2 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Положеннями пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
В свою чергу згідно частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-ХІІ від 25.03.1992 р. проходження військової служби завершується в день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Отже, вказане свідчить про те, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Щодо підставності застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до постанови Верховного Суду України від 17 липня 2015 року в справі №21-8а15, при тлумаченні положень статей 3 Кодексу законів про працю України, 18 Закону України "Про міліцію", зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі
Крім того, Європейський суд з прав людини в рішенні від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» вказав, що держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.
Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Також, колегія суддів зауважує, що норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Однак, спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми ст.ст.116, 117 КЗпП України та поширити останні на спірні правовідносини.
Так, ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відтак, враховуючи те, що спеціальне законодавство, яким врегульовано порядок проходження військової служби, порядок і строки виплати грошового забезпечення військовослужбовцям при звільненні з військової служби не передбачає дату проведення остаточного розрахунку та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, колегія суддів, враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18, погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Разом з тим, відповідно до правового висновку, наведеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
У вказаній справі Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Відтак, підсумовуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у позивача права на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України в зв`язку з неотриманням при звільненні повного розрахунку.
Як наслідок, бездіяльність відповідача щодо непроведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 обгрунтовано та підставно визнана судом першої інстанції протиправною.
Що стосується заявленої до стягнення суми середнього заробітку, судова колегія відзначає наступне.
Пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.
Згідно зі статтею 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
Згідно з абзацом 1 пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Абзацом 3 пункту 2 два Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як встановлено з матеріалів справи, згідно довідки Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області від 04.03.2019 №35 про доходи, позивачу нараховано грошове забезпечення за липень 2018 року в сумі 15744,25 грн., та за серпень 2018 року в сумі 15744,25 грн. .
В зв`язку з тим, що остаточний розрахунок з позивачем при його звільненні проведений 28.08.2020, стягнення середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні необхідно провести за період з 28.02.2019 по 28.08.2020. Таким чином фактична кількість днів затримки розрахунку при звільненні складає 548 (з 28.02.2019 по 28.08.2020).
Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 507,88 грн. (31488,5 грн. : 62 календарні дні).
Разом з тим, судова колегія зауважує, що на виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2019 року по справі № 560/1528/19 про стягнення з Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 74 427,60 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.09.2018 по 27.02.2019 без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб, - вказана сума позивачу була виплачена 20.01.2020.
Позивач саме з цієї дати просив рахувати строк затримки розрахунку при його звільненні.
Однак, суд першої інстанції підставно відзначив, що оскільки остаточний розрахунок з позивачем при його звільненні проведений 28.08.2020, то стягнення середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні необхідно провести за період з 28.02.2019 по 28.08.2020 в сумі 22265,46 грн. 
Судова колегія також погоджується з застосуванням судом першої інстанції до даних правовідносин правової позиції Верховного Суд України, яка викладена у постанові від 27.04.2016 (справа №6-113цс16), з якої вбачається, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
При цьому, судова колегія звертає увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 39-41 постанови від 18.03.2020 по справі №711/4010/13-ц, згідно яких встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
Таким чином, враховуючи наявність кількох сум, виплачених з затримкою різної тривалості, наявність судового спору з приводу необхідності виплати позивачу суми компенсації після звільнення, розмір невиплаченої компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, співвідношення цієї частки порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також дії відповідача щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлена до стягнення у цій справі сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є очевидно неспівмірною.
Тож, враховуючи встановлені обставини, дії позивача та відповідача у даній ситуації, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, способом поновлення прав позивача буде стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 22265,46 грн.
Щодо посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду з даним позовом, передбаченого ч.5 ст.122 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
У цій категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 по справі № 620/1982/19 дійшов висновку що у спірних правовідносинах пов`язаних зі звільненням з публічної служби при обчисленні строку звернення до суду, підлягають застосуванню положення КАС України, яким передбачено місячний строк звернення до суду. При цьому для обрахування строку звернення до суду, Верховним Судом у постанові від 22.01.2020 по справі № 620/1982/19 береться до уваги як момент початку його перебігу саме день остаточного розрахунку.
Як встановлено з матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем проведений 28.08.2020 року. 
Вважаючи, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою.
Листом від 03 вересня 2020 року за №72/К-244/103 відповідачем відмовлено позивачу у такій виплаті.
Тобто, оскільки позивач очікував на виплату відповідачем в добровільному порядку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак отримав відмову, тому в даній конкретній справі перебіг строку звернення позивача до суду з позовом слід обраховувати з 03 вересня 2020 року, тобто з моменту коли особа дізналась про порушення своїх прав.
При цьому, варто зазначити, що позивач з метою досудового врегулювання спору вчиняв дії в найкоротші терміни, що свідчить про активну його поведінку з метою дотримання процесуальних строків визначених КАС України у даній категорії справ.
Оскільки позивач до суду з даним адміністративним позовом звернувся 23 вересня 2020 року, а перебіг строку звернення до суду слід обраховувати з 03 вересня 2020, відтак місячний строк звернення до суду, встановлений ст. 122 КАС України, не є пропущеним, а тому доводи відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду є безпідставними та судовою колегією відхиляються.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору в повній мірі встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

          
Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Гонтарук В. М.    Курко О. П.