Ухвала
Іменем України
06 липня 2021 року
м. Київ
справа № 264/7162/18
провадження № 51 - 3285 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 липня 2020 року та  ухвалу Донецького апеляційного суду від 19 травня 2021 року стосовно ОСОБА_5 , 
встановив:
За вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 липня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 Кримінального кодексу України (далі – КК України) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки у кримінально-виконавчій установі закритого типу без конфіскації майна. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 29 січня 2019 року у виді штрафу в розмірі 1700 грн., більш суворим покаранням, призначеним за вироком у цьому кримінальному провадженні, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки. Вирішено питання щодо речових доказів.
Донецьким апеляційним судом ухвалою від 19 травня 2021 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 липня 2020 року – без змін. 
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень та направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, захисник вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанції є не вмотивованими та не відповідають вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України). Вважає, що судами першої та апеляційної інстанції не надано належну оцінку наявності провокації з боку працівників поліції. Вказує, що суди першої та апеляційної інстанції не дослідили відповідність суми запропонованої неправомірної вигоди із призначеним за вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 29 січня 2019 року  ОСОБА_5 покаранням. Зазначає, що судами не встановлено особу, яка запропонувала    ОСОБА_5 звернутись до слідчого    ОСОБА_6 з приводу надання останньому неправомірної вигоди. Не погоджується з висновком суду про те, що  ОСОБА_5  за власною ініціативою приходив до слідчого ОСОБА_6 з приводу надання неправомірної вигоди. Вказує, що ОСОБА_5 не розмовляв та не звертався до слідчого ОСОБА_6 із такою пропозицією. Вважає, що ухвала апеляційного суду не містить належного обґрунтування залишення його апеляційної скарги без задоволення. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Судкасаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої таапеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати тавизнавати доведеними обставини, що небули встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Оцінюючи доводи касаційної скарги засудженого в частині істотного порушення вимог кримінального процесуального закону колегія суддів виходить з наступного.
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, дійшов правильного висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що у судовому засіданні, безпосередньо у встановленому законом порядку судом першої інстанції були допитані обвинувачений    ОСОБА_5 та свідок    ОСОБА_6 , зміст показань яких детально викладений у вироку. 
Крім того, судом першої інстанції було зазначено, що винуватість  ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, рапортом слідчого   ОСОБА_6 від 17 жовтня 2018 року, протоколом проведення негласної слідчої (розшукової) дії (далі – НСРД) – контролю за вчиненням злочину від 23 жовтня 2018 року, протоколом про результати аудіо-, відео контролю від 30 жовтня 2018 року, протоколом обшуку від 23 жовтня 2018 року.
Апеляційний суд, проаналізувавши усі докази, погодився з висновком суду першої інстанції що зазначені докази доповнюють і підтверджують один одного, узгоджуються між собою, добуті у встановленому законом порядку і з належною повнотою підтверджують доведеність вини    ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, а саме пропозиції та наданні службовій особі (слідчому    ОСОБА_6 ), яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди за вчинення в інтересах    ОСОБА_5 дії з використанням наданої їй влади та службового становища. 
Так, судами було встановлено, що саме    ОСОБА_5 під час його опитування пропонував ОСОБА_6 грошові кошти за не притягнення його до кримінальної відповідальності та повернення вилученого автомобіля, про що    ОСОБА_6 рапортом від 17 жовтня 2018 року повідомив своє керівництво. Надалі, 22 та 23 жовтня 2018 року    ОСОБА_5 приходив до нього без виклику і саме з власної ініціативи. 
Разом з тим судами було встановлено, що підставою відкриття цього кримінального провадження був саме вищевказаний рапорт  ОСОБА_6 , а НСРД, якими було зафіксовано пропозицію та надання неправомірної вигоди з боку ОСОБА_5 , були проведені у відповідності до вимог кримінального процесуального закону. При цьому, будь яких даних на підтвердження показань обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що працівники поліції в тому числі і слідчий ОСОБА_6 вимагали в нього грошові кошти за не притягнення до кримінальної відповідальності, під час судового розгляду надано не було. Показання ОСОБА_6 визнано судами послідовними. 
Судами також встановлено, що протоколом проведення НСРД у виді аудіо, відео контролю під час зустрічей 22 та 23 жовтня 2018 року між ОСОБА_5 та слідчим    ОСОБА_6 підтверджується те, що останній займав пасивну роль у діалозі з   ОСОБА_5 , а ініціатива щодо не притягнення до кримінальної відповідальності надходила саме від ОСОБА_5 , який і назвав слідчому ОСОБА_6 відповідну суму винагороди за це. 
Таким чином, доводи захисника на наявність провокації та підбурювання з боку працівників правоохоронних органів, судом апеляційної інстанції обґрунтовано визнано безпідставними.
Така позиція судів узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який при вирішенні питання справедливості судового розгляду в цілому враховує, у тому числі, й спосіб отримання доказів, не виключаючи можливості використання особливих слідчих методів - агентурних методів, що само по собі не порушує права на справедливий судовий розгляд. ЄСПЛ під провокацією (поліцейською) розуміє випадки, коли задіяні посадові особи, які є або співробітниками органів безпеки, або особами, що діють за їх дорученням, не обмежують свої дії лише розслідуванням кримінальної справи по суті неявним способом, а впливають на суб`єкт з метою спровокувати його на скоєння злочину, який в іншому випадку не було би скоєно, задля того щоб зробити можливим виявлення злочину, тобто отримати докази та порушити кримінальну справу (рішення ЄСПЛ у справі «Раманаускас проти Литви» від 5 лютого 2008 року).
З таким висновком суду апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Решта доводів касаційної скарги захисника  ОСОБА_4 висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції. 
Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог ст.ст. 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи захисника про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України.
Таким чином, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги захисника та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга захисника  ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність які перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а відтакй необхідності скасування судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438КПК України.
Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 липня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 19 травня 2021 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                   ОСОБА_2                                                ОСОБА_3