ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року 
м. Київ
справа № 400/2282/19
адміністративне провадження № К/9901/9133/20  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Олендера І.Я.,
суддів: Гончарової І.А.,  Ханової  Р.Ф., 

розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗОЛОТИЙ КОЛОС» на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2020 року (судді: Осіпов Ю.В. (головуючий), Косцова І.П., Скрипченко В.О.) у справі №400/2282/19 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗОЛОТИЙ КОЛОС» до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
У С Т А Н О В И В:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗОЛОТИЙ КОЛОС» (далі - позивач, Товариство) звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області (далі - відповідач, контролюючий орган) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 18.02.2019:
- №00011571407, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість (ПДВ) в загальному розмірі 901  374,00 грн (з яких 600  916,00 грн за податковими зобов`язаннями та 300  458,00 грн за штрафними (фінансовими) санкціями);
- №00011581407, яким зменшено розмір від`ємного значення суми ПДВ за вересень 2018 року на 41012 грн;
- №00011591407, яким застосовано штраф в сумі 177  346,00 грн за відсутність реєстрації податкових накладних.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення контролюючим органом прийнято безпідставно, оскільки висновки контролюючого органу про порушення Товариством вимог податкового законодавства є не обґрунтованими та базуються виключно на припущеннях, натомість у позивача наявні всі первинні документи, які свідчать про відсутність порушень податкового законодавства з боку позивача. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, оскаржувані податкові повідомлення - рішення є неправомірними, оскільки вони ґрунтуються на помилкових висновках акта перевірки, а також враховуючи те, що контролюючим органом порушено приписи підпункту 56.9 статті 56 Податкового кодексу України та не направлено на адресу позивача рішення за результатами розгляду адміністративної скарги на податкові повідомлення - рішення від 18.02.2019 №00011571407, №00011591407, вважається, що така скарга повністю задоволеною на користь платника податків.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
3. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року позов ТОВ «ЗОЛОТИЙ КОЛОС» задоволено частково, визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення-рішення від 18.02.2019 №00011571407, №00011591407. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Рішення суду в частині задоволених вимог вмотивовано посиланням на позицію Верхового Суду висловлену у постанові від 10.10.2019 у справі № 826/4049/14, що у разі ненадіслання суб`єктом владних повноважень вмотивованого рішення за скаргою платника податків, остання вважається задоволеною на користь платника. В свою чергу, визнання скарги повністю задоволеною на користь платника податків означає, що оскаржене рішення контролюючого органу з цього часу припинило регулюючу дію та не створює для платника податків юридичного обов`язку.
В частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 18.02.2019 №00011581407 суд дійшов висновку, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами (не надано первинних документів) використання придбаного у контрагента ТОВ «ТК «ПРОК-М» масла вершкового в операціях, що є господарською діяльністю Товариства.
4. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2020 року рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог скасовано та в цій частині в задоволенні позовних вимог Товариства відмовлено, в решті рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року залишено без змін.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
5. Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2020 року та залишити в силі рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року
6. Касаційний розгляд справи проведено в порядку письмового провадження відповідно до ст. 345 Кодексу адміністративного судочинства України.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
7. Судами попередніх інстанцій встановлено, що фактичною підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень - рішень стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 28.12.2018 № 2991/14-29-14-07/32507637, оформленого за результатами проведеної документальної позапланової виїзної перевірки Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість по взаємовідносинам з контрагентами-постачальниками ТОВ «ТК «ПРОК-М» за березень-вересень 2018 року, ТОВ «ГАЙДАР ПЛЮС» за липень-вересень 2018 року, та контрагентами-покупцями, яким у подальшому були реалізовані товари (послуги), придбані у вищенаведених контрагентів-постачальників, під час якої було виявлено порушення позивачем вимог саме приписів статей 185, 187, 188, 189, 198, 200, 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкових зобов`язань з ПДВ на 597  916,00 грн та завищено суму від`ємного значення з податку на 40  012,00 грн, а також не складено та не зареєстровано у Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні на загальну суму 351  692,00 грн. 
На підставі акту перевірки та вказаних висновків контролюючим органом прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення.
Товариство скористалось правом на адміністративне оскарження податкових повідомлень-рішень, наданим платнику податку статтею 56 Податкового кодексу України, та 04.03.2019 подало до Державної фіскальної служби України скаргу, в якій просило скасувати податкові повідомлення-рішення від 18.02.2019 №00011571407, №00011591407.
Вказана скарга була отримана ДФС України 06.03.2019.
Рішенням ДФС від 22.03.2019 № 13684/6/99-99-11-04-02-25 продовжено строк розгляду скарги по 04.05.2019.
Встановлено, що рішення за вказаною скаргою Товариство не отримало, проте 25.06.2019 від контролюючого органу надійшли податкова вимога від 19.06.2019 №195847-50 на суму 1 081 349,05 грн та рішення від 19.06.2019 № 45/14-29-50-07-29 про опис майна у податкову заставу.
Встановлено, що контролюючим органом до суду було надано копію рішення від 26.04.2019 № 20170/6/99-99-11-04-02-25, яким ДФС відмовила Товариству у задоволенні скарги. Вказане рішення, згідно долученого конверту, було повернуто контролюючому органу 28.05.2019 у зв`язку із закінченням терміну зберігання.
Також згідно з конвертом, рішення за скаргою було направлено за адресою: вул.Кіровоградська, буд. 23В, м. Київ, 54046.
При цьому, місцезнаходженням Товариства, згідно із статутом (т. 1, а.с. 33-40), витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 2, а.с. 69-70), є адреса: 54056, Миколаївська обл., місто Миколаїв, Центральний район, вулиця Кіровоградська, будинок 23. 
Позивач долучив до матеріалів справи інформацію про відстеження відправлення з поштовим ідентифікатором , який зазначений на конверті (т. 2, а.с. 71). Відповідно до цієї інформації, рішення за скаргою до м. Миколаєва не надсилалось. 
ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
8. Підставою касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції позивач зазначив неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України - якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує неврахування судом відповідних висновків, викладених у постановах Верховного Суду у справах №826/4049/14, №826/500/15, №820/1929/17. Зокрема, відповідач вказує, що всупереч висновкам Верховного Суду судом апеляційної інстанції не враховано, що його скарга на податкові повідомлення-рішення від 18.02.2019 №00011571407, №00011591407 подана в адміністративному порядку, вважається задоволеною, а вказані податкові повідомлення - рішення скасованим.
9. У відзиві на касаційну скаргу контролюючий орган з доводами та вимогами скаржника не погоджується, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Вказує, що судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не допущено порушень норм матеріального та процесуального права.
ПОЗИЦІЯ СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої і апеляційної інстанцій
10. Надаючи оцінку доводам скаржника у касаційні скарзі колегія суддів касаційної інстанції виходить з вимог частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норм матеріального і процесуального права у спірних правовідносинах, Верховний Суд виходить з наступного.
Порядок оскарження рішень контролюючих органів врегульований статтею 56 Податкового кодексу України.
Так, згідно з пунктом 56.1 статті 56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. 
За змістом пункту 56.2 статті 56 Податкового кодексу України у разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення. 
Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується (пункт 56.3 статті 56 Податкового кодексу України).
Контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку (пункт 56.8 статті 56 Податкового кодексу України). 
Згідно з пунктом 56.9 статті 56 Податкового кодексу України Керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.
Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.
Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що юридичним наслідком порушення контролюючим органом встановленого Податковим кодексом України або продовженого рішенням керівника контролюючого органу (його заступника) строку розгляду скарги платника податків, та ненаправлення впродовж цих строків платнику податків вмотивованого рішення за результатами розгляду скарги на адресу платника податків з повідомленням про вручення, є визнання скарги такою, що повністю задоволена на користь платника податків з наступного за днем закінчення зазначених строків дня. 
В свою чергу, визнання скарги повністю задоволеною на користь платника податків означає, що оскаржене рішення контролюючого органу з цього часу припинило регулюючу дію та не створює для платника податків юридичного обов`язку.
Верховним Судом вже неодноразово, зокрема, у постановах від 10 жовтня 2019 року у справі №826/4049/14, від 24 січня 2019 року у справі №826/500/15, від 12 грудня 2019 року у справі №820/1929/17, від 12 листопада 2020 року у справі №810/3577/17, за аналогічних обставин було зроблено чіткий правовий висновок про те, що у разі ненадіслання суб`єктом владних повноважень вмотивованого рішення за скаргою платника податків, остання вважається задоволеною на користь платника.
Пунктом 42.2 статті 42 Податкового кодексу України встановлено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Податковою адресою юридичної особи, згідно з пунктом 45.2 статті 45 Податкового кодексу України, є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи (статут, витягм з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), місцезнаходженням Товариства є адреса: 54056, Миколаївська область, місто Миколаїв, Центральний район, вулиця Кіровоградська, будинок 23. 
Рішення від 26.04.2019 № 20170/6/99-99-11-04-02-25, яким ДФС відмовила Товариству у задоволенні скарги, поданої на податкові повідомлення - рішення від 18.02.2019 №00011571407, №00011591407, було надіслано за адресою вул. Кіровоградська, буд.23В, м. Київ, 54046, що не відповідає місцезнаходженню позивача та було повернуто контролюючому органу 28.05.2019 у зв`язку із закінченням терміну зберігання.
З огляду на зазначене, враховуючи встановлені обставини справи та сформованого Верховним Судом правового висновку в аналогічних спорах суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки контролюючим органом не було надіслало Товариству рішення за скаргою на його адресу (місцезнаходженням, податковою адресою), через помилку, допущену контролюючим органом, що ним не заперечувалось, та не було вручено платнику податків, скарга вважається повністю задоволеною на користь позивача, що є підставою для задоволення позовних вимог Товариства про визнання протиправними податкових повідомлень-рішень від 18.02.2019 №00011571407, №00011591407.
Посилання суду апеляційної інстанції на те, що ТОВ «Золотий Колос» своєчасно не отримало по пошті копію рішення ДФС України від 26.04.2019 виключно з об`єктивних причин, а саме, у зв`язку ненавмисно зробленою працівником відділу діловодства (канцелярії) помилкою (опискою) - не правильно зазначено юридичну адресу скаржника ТОВ «Золотий Колос», а саме, замість м.Миколаїв, вказав м. Київ, при цьому зазначено правильно всі інші реквізити адреси (індекс, вулиця, №будинку та адресат), колегія суддів не приймає до уваги та вважає, що такі не є свідченням того, що контролюючи орган виконав свій обов`язок по надісланню вмотивованого рішення за скаргою на адресу платника податків. 
Тобто зазначення неправильної адреси платника податків, а саме міста, є свідченням того, що рішення за скаргою на адресу (податкову адресу) платника податків не надсилалось. 
Недоречним в даному випадку є і зазначення судом апеляційної інстанції про неуважність та фактичну бездіяльність посадових осіб Київського відділення поштового зв`язку №53 (04053), які достовірно знаючи усі дійсні поштові індекси м.Києва та відсутність в м.Києві «вулиці Кіровоградська» (яка ще у 2018 році була перейменована на вул.С.Брожко), 26.04.2019 прийняли від технічного працівника ДФСУ лист з копією рішення від 26.04.2019, не виявили явну помилку та тривалий час не повертали цей лист відправнику. Вказана обставина не спростовує факт допущеної помилки в адресі платника податків саме працівником органу ДФС України. 
Колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції помилково дійшов висновку про те, що ДФС України при розгляді скарги ТОВ «Золотий Колос» від 04.03.2019, фактично було виконано усі вимоги, передбачені пунктами 56.8, 56.9 статті 56 Податкового кодексу України, а саме прийнято вмотивоване рішення та надіслано таке на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення.
В контексті зазначеного Суд наголошує, що одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).
Так, відповідно до пункту 3.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 по справі №1-25/2010, одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці є допустимим за умови передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь-якого права повинно базуватися на критеріях, які дадуть змогу передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.
Наведене також перекликається і з практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема, у пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Суд, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява №10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67). 
12. Щодо решти спірних правовідносин рішення суду апеляційної інстанції за касаційною скаргою Товариства не переглядається з огляду на відсутність такої вимоги та обґрунтувань в касаційній скарзі позивача.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
13. Наведене вище у сукупності дає підстави вважати, що судом першої інстанцій повно та всебічно встановлено фактичні обставини справи та надано об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів сторін. 
14. З огляду на встановлені обставини справи в сукупності та враховуючи правове регулювання спірних правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи, викладені у касаційні скарзі, дають підстави для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи та скасування рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, а тому касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗОЛОТИЙ КОЛОС» підлягає задоволенню.
15. Відповідно до п. 4 частини першої ст. 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
16. Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (частина перша ст. 352 Кодексу адміністративного судочинства України).
СУДОВІ ВИТРАТИ
17. Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При цьому згідно з частиною шостою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
При зверненні до Верховного Суду позивачем було сплачено судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 36203,60 грн згідно платіжного доручення №5992 від 26.03.2020.
З огляду на викладене, Суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивача судового збору у розмірі 36  203,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Миколаївській області.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗОЛОТИЙ КОЛОС» задовольнити.
Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2020 року у справі №400/2282/19 скасувати та залишити в силі рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року.
Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗОЛОТИЙ КОЛОС» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 36  203,60 грн (тридцять шість тисяч двісті три гривні 60 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Миколаївській області.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді | І.Я.Олендер І.А. Гончарова   Р.Ф. Ханова