ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року

м. Харків

справа № 646/4435/20

провадження №22-ц/818/3334/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 , 

відповідач ОСОБА_3 ,

третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу,

третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом  ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 
на рішення Червонозаводського районного суд м. Харкова від 09 лютого 2021 року у складі судді Білінської О.В.,-
в с т а н о в и в:
28 липня 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , 2009 року народження, ОСОБА_6 , 2014 року народження, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,, в якому просила визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 21.09.2018, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №1267 недійсним та застосувати до нього наслідки недійсності.
Рішенням Червонозаводського районного суд м. Харкова від 09 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
        Зазначає, що суд безпідставно вважав недоведеним той факт, що спірна квартира АДРЕСА_1 є єдиним місцем проживання неповнолітньої ОСОБА_6 , а також відсутність доказів проживання будь-кого з батьків дитини станом на час укладення оспорюваного договору. Вважає, що суд зробив помилковий висновок про недоведеність порушення майнового права неповнолітньої ОСОБА_7 , як спадкоємця після смерті свого діда ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , безпідставно встановив, що у відповідачки ОСОБА_2 виникло право особистої власності на спірну квартиру. Зазначає, що неповнолітня дочка ОСОБА_5 , 2009 року народження, у передбачений законом спосіб та строки прийняла спадщину після смерті свого діда ОСОБА_8 , яка складається з права власності на Ѕ частину спірної квартири. Майнове право на спадкове майно виникло у дитини в момент відкриття спадщини, неправомірні дії з боку відповідачів позбавили неповнолітню права на спадщину та завдали значних матеріальних прав.
       Відзиву на апеляційну скаргу не надано.
       Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. 
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходив з недоведеності факту  реєстрації та проживання позивачки з дітьми в спірній квартирі АДРЕСА_1 станом на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2018. Довідка про реєстрацію місця проживання особи №03-11584-2019 щодо ОСОБА_6 датована 25.02.2019 не доводить, що станом на день укладення договору купівлі-продажу і на день звернення з позовом до суду її дочка ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мала право проживання у спірній квартирі. Також, позивачкою не доведено, що квартира АДРЕСА_1 є єдиним місцем проживання її дочки ОСОБА_6 , відсутні докази проживання будь-кого з батьків дитини в цій квартирі станом на 21.09.2018 року. Позивачка не повідомила суду, де на сьогодні проживає її дочка та не довела відсутності іншого житла. Суд вважав неспроможними посилання на те, що квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя відповідачки ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_8 , а неповнолітня дочка позивача ОСОБА_10 є спадкоємцем 1/2 частки спірної квартири, оскільки таких позовних вимог позивачкою не заявлено. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи.
       Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.
       Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
       Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
       Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
       Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.
       За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.
       Згідно з частиною четвертою та п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.
       Відповідно до частини шостої статті  203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним.
       За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення.
       Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків; сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.
       Натомість, закон не покладає обов`язок по забезпеченню майнових прав дитини на бабусю. 
       Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
       Передбачені статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору.  
       Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.
       Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16, у постанові від 20 листопада 2019 року по справі № 520/15250/15-ц, у постанові від 16 грудня 2019 року по справі № 607/4911/16-ц.
       Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що право власності на спірну квартиру  АДРЕСА_1 було зареєстрована з ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на нерухоме майно, виданого 04.08.2009 Червонозаводською районною в м.Харкові радою на підставі рішення виконавчого комітету Червонозаводської районної в м.Харкові ради №217 від 16.06.2009, зареєстрованого 15.12.2009 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».
21 вересня 2018 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири,посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А. (а.с. 20).
Право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 21.09.2018 (а.с. 21).
Станом на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу у спірній квартирі була зареєстрована онука відповідачки ОСОБА_2 - неповнолітня ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата зняття з реєстрації - 11.03.2019 (а.с. 18, 78). Станом на час укладення оспорюваного правочину мати дитини ОСОБА_4 перебувала у повторному шлюбі (а.с. 15, 23), з 16.01.2014 проживала та була зареєстрована по АДРЕСА_2 (а.с. 19), батько дитини - ОСОБА_11 помер (а.с. 22).
Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
За таких обстави, колегія суддів дійшла висновку про відсутність доказів проживання неповнолітньої ОСОБА_6 за місцем реєстрації у спірній квартирі станом на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, а відтак порушення її житлових прав внаслідок продажу належної ОСОБА_2 квартири.
Що стосується доводів позивача щодо успадкування її дочкою ОСОБА_5 Ѕ частки спірної квартири після смерті діда - ОСОБА_8 , померлого  ІНФОРМАЦІЯ_3 , колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Позивачкою не було заявлено позовних вимог про визнання права власності за неповнолітньою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в порядку спадкування після смерті діда - ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Отже, вказані обставини не входять до предмету спору у даній справі і не можуть бути вирішені судом.
       Станом на час укладення оспорюваного правочину власником квартири була ОСОБА_2 . Даних про право власності інших осіб на спірну квартиру матеріали справи не містять. 
       Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Так як апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України між сторонами не розподіляються.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.
Рішення Червонозаводського районного суд м. Харкова від 09 лютого 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:   О.В. Маміна 

Судді:                                                                                                        Н.П. Пилипчук 

                                                        О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 21 липня 2021 року.